Справа № 135/1025/26
Провадження № 2/135/692/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

03.09.2026 м. Ладижин 
Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Ладижин в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням сторін) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача та відсутність заперечень відповідача
ТОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором № 181588-КС-003 від 21 травня 2025 року в розмірі 182 858 грн 49 коп. 
На обґрунтування позову позивач зазначив, що 21 травня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та  ОСОБА_1  в електронній формі укладено кредитний договір № 181588-КС-003 із використанням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця та електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За умовами цього договору відповідачу було надано кредит у сумі 44 000 грн строком на 24 тижні, зі сплатою комісії та процентів за користування кредитом. Окрім того, 05 липня 2025 року та 06 листопада 2025 року між сторонами укладено додаткові угоди до вказаного кредитного договору, за умовами яких відповідачу надано додаткові кошти у кредит у загальній сумі 35 000 грн, а також продовжено строк кредитування. 
Позивач посилається на те, що до укладення договору відповідач пройшов передбачену кредитодавцем процедуру оформлення кредиту на офіційному вебсайті товариства, ознайомився з умовами кредитування, правилами надання споживчих кредитів, паспортом споживчого кредиту та іншими супровідними документами, після чого підтвердив свою волю на укладення договору шляхом введення одноразового ідентифікатора. На переконання позивача, такий спосіб укладення договору відповідає вимогам законодавства про електронну комерцію та споживче кредитування. 
Також позивач зазначив, що свої зобов`язання за договором виконав належним чином і в повному обсязі, перерахувавши кредитні кошти на банківську картку, реквізити якої відповідач вказав під час оформлення кредиту. Водночас  ОСОБА_1  належним чином умови договору не виконав, унаслідок чого станом на 05 травня 2026 року, за розрахунком позивача, утворилася заборгованість у загальному розмірі 182 858 грн 49 коп., з яких: 53 687 грн 44 коп. — заборгованість за тілом кредиту, 90 444 грн 16 коп. — заборгованість за процентами, 33 726 грн 89 коп. — заборгованість за процентами, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України, 5 000 грн — заборгованість за комісією. 
Окремо позивач вказує, що умови договору щодо сплати комісії за надання кредиту та штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідають вимогам спеціального законодавства у сфері споживчого кредитування, а тому суми таких платежів підлягають стягненню з відповідача в судовому порядку. З огляду на наведене позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у зазначеному розмірі, а також судовий збір у сумі 2 662 грн 40 коп., сплачений під час звернення до суду. 
Відповідач  ОСОБА_1  відзиву на позовну заяву до суду не подав, заперечень проти позову та будь-яких доказів погашення заборгованості чи зменшення її розміру не надав.
ІІ. Процесуальні дії у справі
22 червня 2026 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов.
Представник позивача Докукіна Д.В. у позовній заяві просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Ухвала про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами була надіслана відповідачу  ОСОБА_1 рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу його зареєстрованого місця проживання, зазначену в позовній заяві та підтверджену матеріалами справи. 
Поштове відправлення повернулося до суду з відміткою оператора поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Інших відомостей про зміну місця проживання чи перебування відповідача, а також про наявність іншої поштової або офіційної електронної адреси матеріали справи не містять; повідомлень від відповідача з цього приводу до суду не надходило.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення судової кореспонденції рекомендованим листом на зареєстровану адресу особи є достатнім для визнання такого повідомлення належним, оскільки подальше отримання або неотримання листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Аналогічний підхід висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18), наголосивши, що належне повідомлення має місце у разі надсилання судового документа на дійсну (реальну) адресу особи. Крім того, у постанові від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 Верховний Суд дійшов висновку, що поштові відправлення, повернуті з позначкою «закінчення терміну зберігання» чи подібним формулюванням, вважаються належно врученими за умови їх надсилання на адресу реєстрації фізичної особи.
Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
Згідно з частиною першою статті 131 ЦПК України учасники справи зобов`язані інформувати суд про зміну свого місця проживання (перебування, місцезнаходження), а за відсутності такої заяви судові документи надсилаються на останню відому суду адресу і вважаються доставленими, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає чи не перебуває. 
За таких обставин суд доходить висновку, що шляхом направлення кореспонденції на зареєстровану адресу відповідача та отримання поштового повідомлення з відміткою «адресат відсутній» суд вчинив усі необхідні та достатні дії для належного повідомлення  ОСОБА_1  про відкриття провадження у справі та про її розгляд, що відповідає вимогам статей 128–131, 274, 280 ЦПК України та узгоджується з наведеними правовими висновками Верховного Суду.
ІІІ. Підстави для ухвалення заочного рішення
Частина перша статті 280 ЦПК України передбачає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасної наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 
Із матеріалів справи вбачається, що відповідач  ОСОБА_1  був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду чи повідомлень про поважні причини неявки не подавав, відзиву на позовну заяву та будь-яких письмових пояснень по суті спору не подав, доказів сплати заборгованості не надав.
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасник судового процесу не з`явився в судове засідання без поважних причин. Представник позивача у позовній заяві просила розглянути справу за її відсутності та прямо не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, чим виконано умову пункту 4 частини першої статті 280 ЦПК України щодо згоди позивача на заочний розгляд. 
За сукупності наведених обставин суд констатує наявність усіх передбачених частиною першою статті 280 ЦПК України умов для ухвалення заочного рішення: відповідача належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, він у засідання не з`явився без поважних причин, відзив на позовну заяву не подав, позивач не заперечує проти заочного вирішення спору. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в заочному порядку за правилами статей 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у матеріалах доказів. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин
Судом встановлено, що 21 травня 2025 року ТОВ «Бізнес Позика» направило  ОСОБА_1  пропозицію (оферту) укласти договір № 181588-КС-003 про надання кредиту (а. с. 30–40).
Того ж дня, 21 травня 2025 року,  ОСОБА_1  прийняв (акцептував) зазначену пропозицію на умовах, визначених офертою. Прийняття пропозиції підтверджено введенням одноразового ідентифікатора «UA-1597» та підписанням договору електронним підписом, як це передбачено законодавством (а.с. 41–50).
Згідно з витягом від 05 травня 2026 року, у персональних даних, вказаних  ОСОБА_1  в анкеті клієнта в інформаційно-телекомунікаційній системі, зазначено прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, РНОКПП, номер телефону, адресу електронної пошти, банківську картку № НОМЕР_1 для перерахування коштів та місце реєстрації/проживання. Крім того, відповідач зазначив бажану суму кредиту — 44 000 грн та дату отримання кредиту — 21 травня 2025 року (а.с. 73).
Отже 21 травня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 181588-КС-003 (а.с. 20-29), за умовами якого відповідачу було надано кредит у сумі 44 000 грн на строк 24 тижні із терміном дії договору до 05.11.2025 (пп. 2.1, 2.3, 2.8).
Умовами кредитного договору визначено такий фінансовий механізм кредитування: стандартна процентна ставка — 1 % в день; комісія за видачу кредиту - 8 800 грн; у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю суму заборгованості з урахуванням 700 000% процентів річних від суми заборгованості в силу положень ст. 625 ЦК України. Проценти річних нараховуються на суму заборгованості за кожен день прострочення у сумі, що не перевищує 2 % від неповернутої позичальником суми кредиту (пп. 2.4, 2.5, 7.5).
Договір № 181588-КС-003підписано відповідачем 21 травня 2025 року шляхом введення одноразового ідентифікатора «UA-1597» через інформаційно-телекомунікаційну систему позивача. Під час підписання договору відповідач повторно підтвердив свої персональні дані та банківські реквізити. Одночасно з укладенням договору відповідач підписав також паспорт споживчого кредиту (а. с. 17–19).
На підтвердження перерахування коштів відповідачу згідно з кредитним договором № 181588-КС-003 від 21 травня 2025 року, позивачем надано лист за підписом директора ТОВ «ПрофітГід» (а. с. 74).
05 липня 2025 року ТОВ «Бізнес Позика» направило  ОСОБА_1  пропозицію (оферту) укласти додаткову угоду № 1 до договору № 181588-КС-003 про надання кредиту (а. с. 56–57).
Того ж дня, 05 липня 2025 року,  ОСОБА_1  прийняв (акцептував) зазначену пропозицію на умовах, визначених офертою. Прийняття пропозиції підтверджено введенням одноразового ідентифікатора «UA-7122» та підписанням додаткової угоди електронним підписом, як це передбачено законодавством (а.с. 58–59). Отже 05 липня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та  ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 (а с. 54 – 55) до кредитного договору № 181588-КС-003, за умовами якого відповідачу було надано додаткові грошові кошти у кредит у сумі 10 000 грн, внаслідок чого збільшилась загальна сума кредиту до 54 000 грн та продовжено строк кредитування на 45 днів із терміном дії договору до 20.12.2025. Умовами додаткової угоди передбачено комісію за надання додаткової суми кредиту – 2 000 грн (пп. 3.1, 3.2, 4, 5, 8.1).
Додаткова угода № 1 до договору № 181588-КС-003 підписано відповідачем 05 липня 2025 року шляхом введення одноразового ідентифікатора «UA-7122» через інформаційно-телекомунікаційну систему позивача. Під час підписання договору відповідач повторно підтвердив свої персональні дані та банківські реквізити. Одночасно з укладенням додаткової угоди відповідач підписав також паспорт споживчого кредиту (а. с. 51–53).
На підтвердження перерахування коштів відповідачу згідно з додатковою угодою № 1 від 05 липня 2025 року, позивачем надано лист за підписом директора ТОВ «ПрофітГід» (а. с. 75).
06 листопада 2025 року ТОВ «Бізнес Позика» направило  ОСОБА_1  пропозицію (оферту) укласти додаткову угоду № 2 до договору № 181588-КС-003 про надання кредиту (а. с. 65–66).
Того ж дня, 06 листопада 2025 року,  ОСОБА_1  прийняв (акцептував) зазначену пропозицію на умовах, визначених офертою. Прийняття пропозиції підтверджено введенням одноразового ідентифікатора «UA-9534» та підписанням додаткової угоди електронним підписом, як це передбачено законодавством (а. с. 67–68). Отже 06 листопада 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та  ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 (а. с. 63 - 64) до кредитного договору № 181588-КС-003, за умовами якого відповідачу було надано додаткові грошові кошти у кредит у сумі 25 000 грн, внаслідок чого збільшилась загальна сума кредиту до 79 000 грн та продовжено строк кредитування на 169 днів із терміном дії договору до 23.04.2026. Умовами додаткової угоди передбачено комісію за надання додаткової суми кредиту – 5 000 грн (пп. 3.1, 3.2, 4, 5, 8.1).
Додаткова угода № 2 до договору № 181588-КС-003 підписано відповідачем 06 листопада 2025 року шляхом введення одноразового ідентифікатора «UA-9534» через інформаційно-телекомунікаційну систему позивача. Під час підписання договору відповідач повторно підтвердив свої персональні дані та банківські реквізити. Одночасно з укладенням додаткової угоди відповідач підписав також паспорт споживчого кредиту (а. с. 60–62).
На підтвердження перерахування коштів відповідачу згідно з додатковою угодою № 2 від 06 листопада 2025 року, позивачем надано лист за підписом директора ТОВ «ПрофітГід» (а. с. 76).
З вказаних документів убачається, що до складу загальних витрат за кредитом включено комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом, визначено орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, порядок і строки погашення кредиту, розмір та строки внесення платежів, а також наслідки невиконання чи неналежного виконання зобов`язань. Підписавши зазначені документи, відповідач підтвердив ознайомлення з умовами кредитування та погодився з ними. 
Візуальна форма послідовності дій клієнта у системі ТОВ «Бізнес Позика» підтверджує зазначені обставини (а. с. 69 - 72).
29 червня 2026 року АТ «ПриватБанк» листом № 20.1.0.0.0/7-260626/117688-БТ (а. с. 107) повідомило суд, що на ім`я  ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_2 ) емітовано платіжну картку № НОМЕР_1 . Також надано виписку по вказаному картковому рахунку за період з 21 травня 2025 року по 23 квітня 2026 року (а. с. 108-135), яка підтверджує факт отримання відповідачем коштів в кредит у загальній сумі 79 000 грн, та користування ними.
Згідно з розрахунком заборгованості (а. с. 13-15), наданим позивачем, станом на 05.05.2026 загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором № 181588-КС-003 від 21 травня 2025 року становить 182 858 грн 49 коп., яка складається із заборгованості за: тілом кредиту — 53 687 грн 44 коп.; процентами — 90 444 грн 16 коп.; процентами, які нараховані на підставі ст. 625 ЦК України — 33 726 грн 89 коп.; комісією – 5 000 грн.
Вказана сума підтверджена також довідкою позивача за підписом директора товариства (а. с. 16).
Між сторонами виник спір щодо наявності та розміру заборгованості за кредитним договором. На час розгляду справи відповідач не надав суду доказів повного погашення вказаної заборгованості чи спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем.
V. Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування
5.1. Укладення електронного договору про споживчий кредит
Загальні вимоги до чинності правочину встановлені статтею 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства та його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин презюмується правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. 
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції та встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 цього Закону електронний договір — це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення їхніх цивільних прав і обов`язків і оформлена в електронній формі; такий договір укладається і виконується у порядку, передбаченому, зокрема, Цивільним кодексом України. 
Частина третя статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що електронний договір укладається шляхом направлення пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) іншою стороною; такий договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила оферту, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до цієї норми відповідь про акцепт, зокрема, може надаватися шляхом заповнення електронної форми з накладенням електронного підпису у порядку, визначеному статтею 12 вказаного Закону, або шляхом вчинення дій, які в інформаційній системі прямо визначені як прийняття пропозиції. 
За пунктами 12, 13 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор — це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, і яка використовується як електронний підпис одноразовим ідентифікатором — дані в електронній формі, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні. Згідно зі статтею 12 цього Закону електронний правочин вважається підписаним, зокрема, у разі використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Суд установив, що 21 травня 2025 року відповідач в особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «Бізнес Позика» подав електронну заявку на отримання кредиту, після чого на вказаний ним номер мобільного телефону кредитодавець надіслав одноразовий ідентифікатор (цифровий код). Введення відповідачем цього одноразового коду в інформаційній системі позивача слугувало підтвердженням його акцепту пропозиції укласти кредитний договір № 181588-КС-003 від 21 травня 2025 року в електронній формі. Окрім того, 05 липня 2025 року та 06 листопада 2025 року аналогічним чином між сторонами укладено додаткові угоди № 1 та № 2 до вказаного кредитного договору, за умовами яких відповідачу надано додаткові кошти у кредит. Зміст укладеного договору та додаткових угод до нього (текст кредитного договору та додаткових угод, паспорт споживчого кредиту, таблиця обчислення загальної вартості кредиту) відображені у файлах особистого кабінету та роздруковані в матеріалах справи. 
Із зазначених документів убачається, що до моменту укладення кредитного договору та додаткових угод відповідачу було надано інформацію, передбачену статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування», зокрема паспорт споживчого кредиту у встановленій законом формі, дані про реальну річну процентну ставку, орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, графік платежів, розмір і строки внесення обов`язкових платежів, а також наслідки невиконання зобов`язань. Підписавши зазначені документи електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідач підтвердив, що був обізнаний з основними умовами кредитування та погодився з ними.
Правові висновки щодо допустимості укладення цивільно-правових договорів у сфері споживчого кредитування в електронній формі з використанням одноразових ідентифікаторів неодноразово висловлювалися у практиці Верховного Суду. Так, у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 вказано, що підписання договору одноразовим паролем-ідентифікатором є належним способом волевиявлення сторони, а договір, укладений за правилами Закону України «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічні підходи викладено у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19. 
З урахуванням наведеного, а також того, що будь-яких позовних вимог про визнання кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними чи нікчемними у цій справі не заявлено, підстав вважати, що презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 ЦК України, спростована, суд не вбачає. 
Отже, кредитний договір № 181588-КС-003 від 21 травня 2025 року, додаткова угода № 1 до нього від 05 липня 2025 року та додаткова угода № 2 до нього від 06 листопада 2025 року є належним чином укладеними в електронній формі, відповідають вимогам закону щодо форми правочину і є обов`язковим для виконання сторонами. На підтвердження факту надання кредиту матеріали справи містять документи, за якими відповідачу були перераховані кредитні кошти (загальна сума 79?000 грн) на вказаний ним банківський рахунок. Переказ коштів здійснювався через сертифіковані платіжні системи з дотриманням вимог безпеки (стандарт PCI DSS), що гарантує належне зарахування суми на рахунок позичальника. Відповідач отримав за цим договором грошові кошти в обумовленому розмірі, у зв`язку з чим зобов`язаний повернути їх та сплатити передбачені договором платежі у встановлені строки.
5.2. Розрахунок заборгованості та доказування її розміру
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник — повернути кредит та сплатити проценти. За пунктами 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи, і докази на їх підтвердження.
Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 181588-КС-003 від 21 травня 2025 року в розмірі 182 858 грн 49 коп., яка, за поданим розрахунком, складається із заборгованості за: тілом кредиту — 53 687 грн 44 коп., процентами — 90 444 грн 16 коп., процентами, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України — 33 726 грн 89 коп., комісією — 5 000 грн. Подані позивачем договір та розрахунок заборгованості свідчать, що відповідачу надано кредит у загальній сумі 79 000 грн з 21.05.2025 по 23.04.2026. Матеріали справи підтверджують, що відповідач фактично отримав та використав кредитні кошти у загальній сумі 79 000 грн. 
Оцінивши поданий розрахунок заборгованості, суд доходить висновку, що він є зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору та відображає структуру заборгованості. Щоденні нарахування процентів за договором здійснювалися виключно в межах строку його дії та за процентною ставкою, погодженою сторонами. Відповідач не надав суду власного розрахунку заборгованості або інших належних і допустимих доказів, які б спростовували наведені позивачем дані чи свідчили про повне або часткове погашення спірної суми понад зазначене в розрахунку. Також відповідачем частково було сплачено кредит, а саме 116 695 грн 43 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості.
За цих обставин суд вважає доведеними обсяг заборгованості за основним боргом та процентами за кредитним договором; питання правомірності стягнення комісії та процентів, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України оцінюється окремо з огляду на спеціальне законодавство про споживче кредитування та припис пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. 
5.3. Щодо вимоги про стягнення комісії за надання кредиту
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом — це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом, зокрема, включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, законом прямо передбачено право кредитодавця встановлювати в договорі про споживчий кредит комісії як складові загальних витрат за кредитом. 
Постановою Правління Національного банку України від 11 лютого 2021 року № 16 затверджено Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Відповідно до пункту 5 цих Правил кредитодавець надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів, у тому числі щодо вартості додаткових та/або супутніх послуг кредитодавця, кредитного посередника та третіх осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, тлумачачи зазначені норми, дійшла висновку, що така форма витрат, як комісія у складі загальних витрат за кредитом (у тому числі комісія за надання кредиту), прямо передбачена законодавством; її розмір визначається кожним кредитодавцем індивідуально та закріплюється в умовах договору і внутрішніх документах фінансової установи.
У кредитному договорі № 181588-КС-003 від 21 травня 2025 року та додаткових угодах до нього від 05 липня 2025 року та 06 листопада 2025 року сторони погодили, що позичальник сплачує одноразову комісію за надання грошових коштів у кредит. У відповідному розділі паспорта споживчого кредиту також прямо вказано на обов`язок споживача сплатити комісію за видачу грошових коштів у кредит. 
Суд встановив, що відповідач підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором кредитний договір, таблицю обчислення загальної вартості кредиту та паспорт споживчого кредиту, в яких відображено інформацію про існування та розмір одноразової комісії за видачу грошових коштів у кредит. Підписання цих документів свідчить про те, що відповідач отримав необхідну інформацію про структуру загальних витрат за кредитом, у тому числі про обов`язок сплати зазначеної комісії, та погодився з відповідними умовами кредитування. 
Умови кредитного договору № 181588-КС-003 від 21 травня 2025 року та додаткових угодах до нього від 05 липня 2025 року та 06 листопада 2025 року, а також пов`язаних із ними документів (Паспорта, таблиці загальної вартості кредиту) не свідчать про те, що одноразова комісія за видачу грошових коштів у кредит включає плату за послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати безоплатно відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», або що вона приховує плату за інформацію, яка має надаватися безоплатно. Натомість така комісія є частиною плати за користування кредитом, визначеною як складова загальних витрат за споживчим кредитом.
За таких обставин суд доходить висновку, що включення до умов кредитного договору № 181588-КС-003 від 21 травня 2025 року та додаткових угодах до нього від 05 липня 2025 року та 06 листопада 2025 року обов`язку позичальника сплатити комісію за видачу грошових коштів у кредит та подальше витребування цієї суми позивачем відповідає вимогам спеціального законодавства, яке регулює споживче кредитування, і не суперечить статті 228 ЦК України. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за одноразовою комісією за видачу грошових коштів у кредит в розмірі 5 000 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
5.4. Щодо вимоги про стягнення процентів, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України
Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України, у розмірі 33 726 грн 89 коп.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Пунктом 7.5 кредитного договору № 181588-КС-003 сторони погодили, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю суму заборгованості з урахуванням 700 000% процентів річних від суми заборгованості в силу положень ст. 625 ЦК України. Таким чином, на рівні договору передбачено застосування процентів річних як заходу відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Водночас пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України встановлює, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплачувати на користь кредитодавця неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення; неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем. 
У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22 зроблено висновок, що дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України поширюється на зобов`язання, які виникають, зокрема, з договорів позики та кредитних договорів, у тому числі договорів про споживчий кредит. Верховний Суд зазначив, що законодавець запровадив спеціальні наслідки прострочення виконання грошових зобов`язань у період дії воєнного стану, які полягають у звільненні позичальника від відповідальності за частиною другою статті 625 ЦК України та від обов`язку сплачувати неустойку, а також у списанні нарахованими з 24 лютого 2022 року сум неустойки та інших аналогічних платежів. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22. 
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на території України з 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан, строк дії якого надалі неодноразово продовжувався і який діє на момент розгляду справи. Кредитні правовідносини між сторонами у справі виникли вже в умовах дії воєнного стану, а проценти на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 33 726 грн 89 коп., заявлені до стягнення, нараховані за прострочення виконання грошового зобов`язання в цей період.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який виключає можливість стягнення з позичальника процентів, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, починаючи з 24 лютого 2022 року, а отже нараховані суми вказаних процентів підлягають списанню кредитодавцем. За таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України, у розмірі 33 726 грн 89 коп. не підлягає задоволенню. 
Висновки
З урахуванням наведеного та встановленого судом невиконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 181588-КС-003 від 21 травня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Бізнес Позика» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. Підлягає стягненню заборгованість у розмірі 149 131 грн 60 коп., яка складається із заборгованості за: тілом кредиту — 53 687 грн 44 коп., процентами — 90 444 грн 16 коп. та одноразовою комісією за видачу грошових коштів у кредит — 5 000 грн. У решті позовних вимог, а саме в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України, у розмірі 33 726 грн 89 коп., з підстав, викладених у мотивувальній частині рішення, слід відмовити.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами
Судом установлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 2 662 грн 40 коп., що підтверджується платіжним документом від 03.06.2026 (а. с. 12).
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що позов задоволено частково — у розмірі 149 131 грн 60 коп. із заявлених 182 858 грн 49 коп., що становить 81,55 % від суми позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 171 грн 18 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору в сумі 491 грн 22 коп. слід залишити за позивачем.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 2–5, 7, 8, 10–13, 81, 83, 89, 133, 141, 247, 258, 259, 263–265, 268, 273, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за кредитним договором № 181588-КС-003 від 21 травня 2025 року у розмірі 149 131 (сто сорок дев`ять тисяч сто тридцять одну) грн 60 коп. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» 2 171 (дві тисячі сто сімдесят одну) грн 18 коп. судового збору.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.
Ім`я (найменування) сторін:
- позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», місце знаходження: бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 411, м. Київ, 01133, ЄДРПОУ 41084239;
- відповідач –  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання:  АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Заочне рішення складено та підписано суддею 03.09.2026.
Суддя