Подільський районний суд міста Полтави 
Справа № 626/4128/25 
Провадження № 2/553/865/2026 

Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України

06.07.2026	м. Полтава	

Подільський районний суд міста Полтави в складі:
головуючого судді: Тимчука Р.І.,
за участі секретаря: Гресь А.В.,
представника відповідача: адвоката Остапенко І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії,
УСТАНОВИВ:
31.12.2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області звернулося до Берестинського районного суду Харківської області з цивільним позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії з 28.02.2024р. по 31.07.2025р. у розмірі 177722,07 грн. посилаючись на те, що на адресу Управління надійшов витяг із рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до територіальних органів Пенсійного фонду України, від 09.06.2025 № 2162, виданого ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» про не визнання ОСОБА_1 особою з інвалідністю з 28.02.2024.
Представник відповідача в поданому суду відзиві на позовну заяву просила в задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з недоведеністю наявності правових підстав для стягнення з відповідача суми у розмірі 177 722,02 грн., оскільки відсутні докази недобросовісності, вини чи протиправної поведінки відповідача. 
Ухвалою Берестинського районного суду Харківської області від 12.01.2026 року справу передано за підсудністю до Подільського районного суду міста Полтави.
03.02.2026 року справа надійшла до Подільського районного суду міста Полтави та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана судді Тимчуку Р.І.
Ухвалою Подільського районного суду міста Полтави від 09.02.2026 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представник позивача у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача – адвокат Остапенко І.О. – в судовому засіданні просила в позові відмовити за безпідставністю. 
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились.
Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримував з 28.02.2024 пенсію по інвалідності II групи, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі заяви від 22.03.2024 № 869, доданих документів та виписки з акта огляду міжрайонної Слобідської медико-соціальної експертної комісії від 14.02.2023 до довідки серії 12ААГ № 322177.
Як вбачається з матеріалів справи, до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області надійшов витяг із рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до територіальних органів Пенсійного фонду України, від 09.06.2025 № 2162, виданого ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», відповідно до якого ОСОБА_1 не визнано особою з інвалідністю з 28.02.2024.
На підставі зазначеного витягу рішенням відділу перерахунків пенсій № 3 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 18.08.2025 № 204150006879 встановлено відсутність у ОСОБА_1 права на призначення пенсії по інвалідності, у зв`язку з чим припинено її виплату та скасовано рішення про призначення пенсії по інвалідності загального захворювання від 29.03.2025 № 204150006879 з дати її призначення — 28.02.2024, відповідно до пункту 1 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 25.08.2025 № 2000-0309-8/127736 ОСОБА_1 повідомлено про припинення виплати пенсії у зв`язку зі скасуванням групи інвалідності на підставі зазначеного витягу з рішення експертної команди.
Також матеріали справи містять відомості про те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області визначено суму пенсії, яка, на думку позивача, була надміру виплачена відповідачу за період з 28.02.2024 по 31.07.2025, у розмірі 177 722,07 грн, та запропоновано ОСОБА_1 добровільно повернути зазначені кошти на рахунок Пенсійного фонду України.
Крім того, судом встановлено, що протягом 2023 року – 08.02.2024 ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з діагнозом: «Наслідки після перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом у вертебро-базилярному басейні (17.02.2023) з вираженим правобічним геміпарезом, порушенням акту ходи, внутрішньочерепною гіпертензією, вираженим вестибулярним синдромом, астенічним синдромом, когнітивними та мнестичними порушеннями. Дисциркуляторна гіпертонічна енцефалопатія III ст. з лікворною гіпертензією, стійким вестибулярним синдромом, астенічним синдромом, хронічною судинною вертебро-базилярною недостатністю, синкопальними нападами. ІХС. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., 3 ст., ризик високий. СН 0 ст. Ангіопатія сітківки по гіпертонічному типу обох очей», що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 08.02.2024.
Як вбачається з рецензії на амбулаторну карту первинного виходу на інвалідність від 09.02.2024, основним діагнозом ОСОБА_1 визначено: «Наслідки після перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом у вертебро-базилярному басейні (17.02.2023) з вираженим правобічним геміпарезом, порушенням акту ходи, внутрішньочерепною гіпертензією, вираженим вестибулярним синдромом, астенічним синдромом, когнітивними та мнестичними порушеннями. Дисциркуляторна гіпертонічна енцефалопатія III ст. з лікворною гіпертензією, стійким вестибулярним синдромом, астенічним синдромом, хронічною судинною вертебро-базилярною недостатністю, синкопальними нападами», а супутніми захворюваннями — «ІХС. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., 3 ст., ризик високий. СН 0 ст. Ангіопатія сітківки обох очей. Пресбіопія обох очей». У зазначеному документі також міститься висновок про те, що ОСОБА_1 перебуває під диспансерним наглядом з 2023 року з приводу зазначеного захворювання.
Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 322177 від 28.02.2024 ОСОБА_1 безстроково встановлено інвалідність.
З матеріалів справи також вбачається, що у період з 06.05.2024 по 16.05.2024 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: «Дисциркуляторна гіпертонічна атеросклеротична енцефалопатія III ст. зі схильністю до синкопальних станів, лікворно-венозною дистонією, хронічною вертебро-базилярною судинною недостатністю, астенічним синдромом. Наслідки перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом (атеротромботичний) (2023 р.) у вертебро-базилярному басейні з правобічним геміпарезом, вираженим стійким вестибуло-тактичним синдромом. Гіпертонічна хвороба III ст., II ст., ризик 4», що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого від 16.05.2024.
Крім того, 14.05.2024 ОСОБА_1 пройшов обстеження методом магнітно-резонансної томографії.
З амбулаторної карти хворого вбачається, що після встановлення інвалідності ОСОБА_1 продовжував перебувати під медичним наглядом та звертався за медичною допомогою, зокрема проходив огляди у сімейного лікаря та лікаря-невропатолога, а також отримував консультацію лікаря-невролога за направленням від 21.08.2024.
Матеріали справи також містять план реабілітаційних заходів на 2024 рік, методичні рекомендації щодо призначення протезних виробів, визначені листом Міністерства праці та соціальної політики України та Міністерства охорони здоров`я України № 289/15-07/19 від 27.04.2007, а також додаток до форми № 088.
09.02.2024 ОСОБА_1 було видано направлення на медико-соціальну експертну комісію № 37.
Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 954387 від 19.09.2024 ОСОБА_1 повторно безстроково встановлено інвалідність.
29.09.2024 ОСОБА_1 видано індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю № 252.
Також судом встановлено, що у період з 22.01.2025 по 31.01.2025 ОСОБА_1 проходив амбулаторне лікування, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 31.01.2025.
На підставі документів, що містяться в матеріалах пенсійної справи, Головним управлінням Пенсійного фонду України відповідачу було видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 10.04.2024 зі строком дії до 28.02.2025, а в подальшому — пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_3 від 12.02.2025, видане безстроково.
Надаючи оцінку доводам сторін та дослідженим у судовому засіданні доказам, суд виходить із наступного.
Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ч.3,4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2ст. 16 ЦК України є визнання права.
Відповідно до ч.1 ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі Закон №1058), особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, зокрема, залежно від групи інвалідності.
Статтею 34 Закону №1058 визначено, що пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Згідно зі ст. 35 Закону №1058, у разі якщо особа не з`явилася в органи медико-соціальної експертизи на повторний огляд у визначений для цього строк, виплата пенсії по інвалідності зупиняється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому вона мала з`явитися на повторний огляд.
Відповідно до ст. 45 Закону №1058, пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.
Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до ст. 9 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.
Згідно зі ст. 34 Закону пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності.
Строки виплати пенсії по інвалідності в разі зміни групи інвалідності або відновлення працездатності визначені ст. 35 Закону, зокрема, у разі визнання особи, яка пройшла повторний огляд здоровою, пенсія виплачується до кінця місяця, по який встановлено інвалідність.
Органи медико-соціальної експертизи зобов`язані повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду в порядку, встановленому законодавством, про результати повторного огляду осіб, яким призначена пенсія по інвалідності, та про нез`явлення цих осіб на зазначений огляд (ч.3 ст. 35 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Отже, законодавець покладає обов`язок саме на органи медико-соціальної експертизи повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про результати повторного огляду осіб.
Згідно з ч. 1ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.
Відповідно до ст. 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, про що відповідач був повідомлений і мається його підпис у заяві про призначення пенсії. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсію, заподіяну шкоду.
Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, регулюється Порядком відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 21.03.2003 за № 6-4(далі - Порядок).
Відповідно до п. 3, 4 вказаного Порядку суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії. У разі припинення виплати пенсії відповідно до частини першої статті 49 Закону ,решта переплати пенсії, що стягувалася за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України, або суми пенсії, виплачені надміру внаслідок рахункової помилки, у випадку відмови пенсіонера від добровільного повернення виплачених сум стягуються в судовому порядку.
У разі припинення виплати пенсії відповідно до частини 1статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування решта переплати пенсії, що стягувалася за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України, або суми пенсії, виплачені надміру внаслідок рахункової помилки, у випадку відмови пенсіонера від добровільного повернення виплачених сум, стягуються в судовому порядку.
За приписами ч. ч. 1, 4 ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. У разі припинення виплати пенсії (внаслідок відновлення здоров`я тощо) до повного погашення заборгованості решта заборгованості стягується в судовому порядку.
Аналіз зазначених норм чинного законодавства свідчить, що зайво сплачені суми пенсії можуть бути утримані позивачем за умови зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних. Вказаний перелік підстав для утримання надміру виплачених сум пенсії є вичерпним.
Відповідно до ч.1ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Положеннямист.1215 ЦК України визначені випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Зокрема, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, закон встановлює два виключення із загального правила, щодо повернення майна набутого без достатньої правової підстави: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмується, тому тягар доказування рахункової помилки та недобросовісності набувача покладено на платника відповідних грошових коштів.
Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові по справі № 711/1509/17 від 12.12.2018, від 31.10.2018 у справі 307/2100/16-ц та від 13.04.2020 у справі № 487/2596/17.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.
З формулювання статті 11 ЦК України можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 цього Кодексу.
Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.
Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.
Судом встановлено, що відповідач – ОСОБА_1 - відповідно до положень пунктів 14-6, 14-6.1 розділу XV Прикінцевих положень ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у вказаний період не втратила право на нарахування пенсії по інвалідності, а позивачем не надано доказів на підтвердження обставин про те, що відповідач вчинив зловживання з метою безпідставного отримання пенсії.
За фактичними обставинами справи на спірний період припадала як дія воєнного стану в Україні.
Окрім цього, позивачем не надано доказів того, що відповідач належним чином був повідомлений про скасування його статусу інвалідності 2 групи та обізнаності останнього про здійснення йому виплат за обставин скасування вищезазначеного виду пенсійного забезпечення.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач не довів наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми надміру переплаченої пенсії в розмірі 177 722,07 грн., а саме, що відповідач вчинив недобросовісні дії з метою отримання пенсії по інвалідності та свідомо не повідомляв управління недостовірні відомості для її отримання, що виключає можливість покладення на відповідача обов`язку з їх повернення.
Ураховуючи зазначені встановлені судом обставини справи, оцінивши надані судові учасниками справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову, так як позивач не надав належних доказів недобросовісності відповідача, його зловживань чи подання недостовірних відомостей, а можлива (уявна для позивача) переплата виникла виключно через адміністративні рішення органів Пенсійного фонду України і позивач бажає надати їм зворотню дію. 
Відповідно, враховуючи правові висновки Верховного Суду щодо застосування норми статті 1212 ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача нарахованої відповідно до пункту 14-6 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування`та виплаченої пенсії у період з 28.02.2024 по 31.07.2025, оскільки недобросовісності в діях відповідача не вбачається.
З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за безпідставністю.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК).
Відтак у зв`язку з повною відмовою у задоволенні позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3328,00 грн., повністю покладається на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,17,81,89,141,259,263-265,354,355 ЦПК України,-
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Суддя Подільського районного суду міста Полтави  	Р. І. Тимчук