РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

17 серпня 2026 року | м. Рівне | №460/3491/26

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач), у якому просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 26.12.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з 19.12.2025.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.
За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що у грудні 2025 року він звернувся до пенсійного органу за місцем свого проживання із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яку за принципом екстериторіальності було скеровано до відповідача для розгляду по суті. Відповідач рішенням від 26.12.2025 відмовив позивачу в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Зокрема, в спірному рішенні страховий стаж позивача визначено на рівні 20 років 07 місяців. Проте, позивач вказує, що ще у 2023 році звертався до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, за результатами розгляду якої було нараховано страховий стаж у розмірі 21 рік 10 місяців 23 дні. Також зазначає, що відповідачем безпідставно не зараховано до стажу роботи період догляду за дитиною, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, до 12 років, який частково було зараховано на підставі заяви позивача, а також період навчання за денною формою з відривом від виробництва, який підтверджений відповідною довідкою. Вважає, що станом на грудень 2025 року його страховий стаж був достатнім для призначення пенсії, у зв`язку з чим відмова відповідача в призначенні пенсії є протиправною. З наведених мотивів, позивач просить позов задовольнити в повному обсязі.
12.03.2026 через підсистему «Електронний Суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що пенсії із зниженням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначаються за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але менше 15 років страхового стажу. Необхідний страховий стаж відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" становить 24 роки. Після перевірки наданих позивачем документів, Головним управлінням було встановлено, що вік позивача — 56 років, а страховий стаж позивача складає 20 років 07 місяці 00 днів. Документами підтверджено, що періоди проживання/роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення становить 32 роки 4 місяці 10 днів, станом на 01.01.1993 - 3 роки 3 місяці 15 днів. На підставі заяви та наданих документів Головним управління винесено рішення № 172350004526 від 26.12.2025 про відмову позивачу у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до частини другої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з причин відсутності необхідного страхового стажу - 24 роки. Також зауважує, що завдання з розгляду заяви позивача від 02.01.2025 Головним управлінням виконано, надалі правовідносини з позивачем мають відбуватися з органом Пенсійного фонду за місцем реєстрації позивача, а саме — з Головним управлінням Пенсійного фонду України у Рівненській області. І саме до останнього позивач мав би позиватись з позовною заявою стосовно будь-яких зобов`язань, а Головне управління повинно виступати як співвідповідач лише в частині визнання/невизнання протиправними вчинених дій його посадовими особами. Крім того, позовна вимога позивача в частині зобов`язання Головного управління здійснити позивачу з 19.12.2025 призначення та виплату пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є такою, що не підлягає задоволенню з підстав, що судом не може прийматись відповідне рішення, оскільки це є втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади та буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства. З огляду на вказане, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.
Інших заяв та клопотань, які мають значення для вирішення спору до суду не надходило.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.
Ухвалою суду від 26.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою суду від 13.07.2026 витребувано Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином засвідчені копії заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії та усіх доданих до неї документів (матеріалів), за результатами розгляду яких прийнято спірне рішення від 26.12.2025 № 172350004526.
24.07.2026 на виконання вимог ухвали суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшли витребувані судом документи.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ ПРАВОВІДНОСИН.
Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (3 категорії), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною радою 15.01.1995.
19.12.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду за місцем свого проживання із заявою про призначення пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". 
На підставі пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), за принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії від 19.12.2025 направлено для розгляду до відповідача.
26.12.2025 відповідачем прийнято рішення № 172350004526, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з підстав відсутності необхідного страхового стажу. Вказане рішення, як слідує з його змісту, обумовлене тим, що страховий стаж позивача становить 20 років 07 місяців. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період навчання на курсах водіїв у ДОСААФ з 21.08.1986 по 25.12.1986 згідно довідки ТСОБ Володимирецької автомобільної школи від 17.05.2023 № 035, оскільки ДОСААФ є масовою організацією, утвореною на добровільних основах та не відноситься до закладів, передбачених статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788; період роботи з 01.07.2003 по 30.09.2003, оскільки відсутні відомості про нараховану заробітну плату та сплачені страхові внески у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5; період догляду за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку з 13.06.1997 по 06.01.1999, з 04.11.2000 по 24.03.2002, з 20.03.2003 по 31.03.2003, з 21.05.2003 по 30.06.2003, з 22.10.2003 по 31.12.2003, оскільки згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 22.03.1995 ОСОБА_2 (дружина) у зазначені періоди не знаходилась у трудових відносинах (здійснювала догляд за дитиною). Також, у рішенні зазначено, що період проживання/ роботи заявника у зоні гарантованого добровільного відселення становить 32 роки 04 місяці 10 днів, а станом на 01.01.1993 – 03 роки 03 місяці 15 днів. 
Позивач, не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи його протиправними, звернувся до суду з цим позовом.
ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
З 01.01.2004 набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV). Згідно з Преамбулою, цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Статтею 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 року.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Водночас, Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Згідно з частиною першою статті 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII, призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що умовою для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII є факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993.
Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому, максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.
Тотожна правова позиція щодо умов визначення наявності в особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно з абзацом 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII висловлена Верховним Судом у постанові від 07.05.2024 у справі № 460/38580/22 (адміністративне провадження № К/990/634/24).
Водночас, суд відхиляє як безпідставне та таке, що не ґрунтується на приписах чинного законодавства, твердження позивача про наявність у нього права на зниження загального пенсійного віку у зв`язку з наявністю посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), з огляду на наступне.
Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 Розділу Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок № 22-1), документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Отже, у разі звернення особи із заявою про призначення їй пенсії із застосуванням статті 55 Закону № 796-XII, для підтвердження права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку заявником надається посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).
На переконання суду, необхідність додаткового надання особою довідки про періоди проживання на території зони радіоактивного забруднення зумовлена наступним.
Так, 15.01.1995 позивачу було видане посвідчення серії НОМЕР_1 , згідно з яким він є громадянином, що потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3). При цьому, бланк такого посвідчення містить застереження: "Затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 р. № 501".
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501 "Про Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" були затверджені Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок № 501) та зразки посвідчень, що видаються особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до абзацу третього пункту 5 Порядку № 501 (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення серії НОМЕР_1 від 15.01.1995), потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Таким чином, суд констатує, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) зеленого кольору, серія Б видавалися наступним категоріям осіб:
1) особам, які постійно проживали на території зони безумовного (обов`язкового) відселення на день аварії;
2) особам, які постійно проживали на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії;
3) особам, які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій;
4) особам, які за станом на 1 січня 1993 р. прожили на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій;
5) особам, які постійно проживають або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років;
6) особам, які постійно проживають або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Суд звертає увагу на те, що у посвідченні серії НОМЕР_1 від 15.01.1995 не зазначено конкретну умову його видачі, а тому таке посвідчення не може підтверджувати саме факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993, як про це зазначає позивач в позовній заяві.
Більше того, у навіть у самому посвідченні серії НОМЕР_1 від 15.01.1995 вказано, що його пред`явник має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (у редакції від 19 грудня 1991 р., зі змінами і доповненнями від 1 липня 1992 р.) для осіб, які постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що наявність у позивача лише посвідчення серії НОМЕР_1 від 15.01.1995 не може підтверджувати набуття ним права як на застосування початкової величини зниження пенсійного віку (3 роки), так і максимальної (6 років).
Тому, на переконання суду, Порядок № 22-1 і встановлює, що документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є не лише посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, а й документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).
Також, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов:
1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період;
2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.
Водночас, застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 щонайменше 3 років.
Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою Зарічненської селищної ради Рівненської області від 26.04.2023 № 390, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає та зареєстрований в селі Морочне Зарічненського (нині Вараського) району Рівненської області з 26.04.1986 по 04.12.1987, з 26.12.1989 по даний час (дата видачі довідки).
Аналогічні відомості містяться у довідці Зарічненської селищної ради Рівненської області від 13.06.2025 № 1064. 
Село Морочне Зарічненського району Рівненської області відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106, віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.
Суд зауважує, що відповідно до наведених вище положень законодавства, підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні гарантованого добровільного відселення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі № 572/245/17 (адміністративне провадження № К/9901/45843/18) та від 17.06.2020 у справі № 572/456/17 (адміністративне провадження № К/9901/22569/18, К/9901/22573/18).
Крім того, у постановах від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23 (провадження № К/990/40765/23), від 19.09.2024 у справі № 460/23707/22 (адміністративне провадження № К/990/11776/23), від 02.10.2024 у справі № 500/551/23 (адміністративне провадження № К/990/28639/23) Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання (роботи) в ній особи.
Водночас, суд враховує, що за загальним правилом місце постійного проживання особи нерозривно пов`язане з місцем її постійного навчання (практики, стажування тощо) або роботи.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі № 572/245/17 (адміністративне провадження № К/9901/45843/18) та від 17.06.2020 у справі № 572/456/17 (адміністративне провадження № К/9901/22569/18, К/9901/22573/18).
Таким чином, аналізуючи надані для призначення пенсії документи, суд приходить до висновку про те, що позивачем документально підтверджено період його проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 протягом 04 років 07 місяців 16 днів (з 26.04.1986 (дата аварії на ЧАЕС) по 04.12.1987; з 26.12.1989 по 01.01.1993).
Крім того, враховуючи, що позивач проживав у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31.07.1986, то він має право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки. 
У свою чергу, загальний період проживання позивача в названі зоні становить понад 37 років (з 26.04.1986 (дата аварії на ЧАЕС) по 04.12.1987; з 26.12.1989 по 13.06.2025 (дата видачі довідки № 1064)), у зв`язку з чим він має право на додаткове зниження пенсійного віку на 3 роки.
З огляду на вказане, суд констатує, що позивач набув право на зниження пенсійного віку на 6 років.
Одночасно суд зауважує, що обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах згідно зі статтею 55 Закону № 796-XII також є наявність у особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Також, суд повторює, що згідно зі статтею 26 Закону № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
В силу вимог абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII позивач має право на зменшення на 6 років як пенсійного віку, так і страхового стажу.
Тобто, для призначення пенсії на пільгових умовах позивач повинен мати страховий стаж в розмірі 24 років, оскільки пенсійного віку - 54 роки - позивач досягнув у 2023 році.
Судом встановлено, що підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII слугувала відсутність необхідного страхового стажу - 24 роки.
При цьому, щодо необхідного періоду проживання в зоні радіоактивного забруднення, спору у сторін не виникло, що слідує зі змісту заяв по суті справи.
Згідно з рішенням про відмову у призначенні пенсії від 26.12.2025 № 172350004526, наданими позивачем документами підтверджено наявність у нього страхового стажу обсягом 20 років 07 місяців.
Водночас, за доданими документами до страхового стажу не зараховано:
період навчання на курсах водіїв у ДОСААФ з 21.08.1986 по 25.12.1986 згідно довідки ТСОБ Володимирецької автомобільної школи від 17.05.2023 № 035, оскільки ДОСААФ є масовою організацією, утвореною на добровільних основах та не відноситься до закладів, передбачених статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788; 
період роботи з 01.07.2003 по 30.09.2003, оскільки відсутні відомості про нараховану заробітну плату та сплачені страхові внески у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5; 
період догляду за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку з 13.06.1997 по 06.01.1999, з 04.11.2000 по 24.03.2002, з 20.03.2003 по 31.03.2003, з 21.05.2003 по 30.06.2003, з 22.10.2003 по 31.12.2003, оскільки згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 22.03.1995 ОСОБА_2 (дружина) у зазначені періоди не знаходилась у трудових відносинах (здійснювала догляд за дитиною).
Оцінюючи такі доводи пенсійного органу, суд враховує наступне.
Відповідно до статті 24 Закону № 1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з пунктом «д» частини третьої статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі – Закон № 1788-XII) до стажу роботи зараховується також час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
На момент проходження позивачем навчання в Володимирецькій автошколі ДТСААФ діяв Закон Української PCP «Про народну освіту» від 28.06.1974.
Частина перша статті 47 вказаного Закону передбачала, що для молоді, яка поступає на виробництво після закінчення загальноосвітньої школи, і для осіб, що працюють у народному господарстві і бажають здобути нову професію або підвищити кваліфікацію, організуються вечірні (змінні) професійно-технічні училища, а також курси, навчально-курсові комбінати та інші форми підготовки і підвищення кваліфікації безпосередньо на виробництві.
Відповідно до частини четвертої статті 48 вищезазначеного закону, особам, які пройшли навчання з нової професії або підвищили кваліфікацію безпосередньо на виробництві і успішно склали кваліфікаційний екзамен, видається свідоцтво єдиної форми про здобуту спеціальність і присвоєний розряд, клас, категорію.
Згідно з постановою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» № 1545-ХІІ від 12.09.1991, до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції та Законам України.
Постановою бюро Президіуму центрального комітету Всесоюзного добровільного товариства сприяння армії, авіації і флоту (ДОСААФ СССР) від 13.12.1976 затверджено Положення про школу ДОСААФ, згідно якого школа ДОСААФ є навчальною організацією підготовки спеціалістів для Збройних Сил СССР та народного господарства, а також центром роботи по пропаганді технічних знань і розвитку воєнно-технічних видів спорту.
На 7-му позачерговому з`їзді ДТСААФ 26.09.1991 було прийняте рішення про його реорганізацію у Товариство сприяння обороні України. У прийнятому Статуті відзначалось, що ТСО є правонаступником ДОСААФ, всеукраїнською громадською організацією. Відповідно до Закону України «Про об`єднання громадян» ТСО України зареєстроване 10.10.1991 Міністерством юстиції як Всеукраїнська громадська оборонно-патріотична організація громадян.
За змістом листа № 1/12-1414 від 05.06.1995 Міністерство освіти України підтвердило, що навчальні організації (школи) ТСО є різновидом професійних навчально-виховних закладів.
У листі Міністерства освіти України № 1/12-1162 від 22.06.1998 роз`яснено, що ті навчальні заклади ТСО України, що отримали в установленому порядку ліцензії і здійснюють підготовку фахівців за робітничими професіями, належить до професійно - технічних навчальних закладів і включені до Державного реєстру навчальних закладів.
Пунктами 1, 2, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Абзацами 1-2 пункту 20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.
Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а.
Суд враховує, що відповідно до довідки Володимирецької автомобільної школи від 17.05.2023 № 035, ОСОБА_1 навчався у Володимирецькій автошколі ДТСААФ з 21.08.1986 по 25.12.1986 і отримав кваліфікацію водія транспортних засобів категорії «С» (3 класу).
Згідно акту № 2 від 25.12.1986, позивачу за результатами екзамену вирішено видати свідоцтво за № 0830330.
У акті № 2 від 25.12.1986 наявні підписи голови екзаменаційної комісії та членів комісії, що засвідчені печаткою, а також відомості про видачу позивачу свідоцтва.
З огляду на положення наведених норм, до страхового стажу зараховуються періоди навчання за денною формою у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі, які підтверджені дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Таким чином, за наявності відповідного документа про освіту встановленого зразка та підтвердження періоду навчання на курсах водіїв в автошколі ДОСААФ такий період має зараховуватися до страхового стажу для призначення пенсії.
Суд наголошує, що оскільки період навчання позивача на курсах водіїв підтверджується відповідно довідкою, а також актом № 2 від 25.12.1986, в якому зазначено про видачу позивачу свідоцтва, то такий період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Водночас, суд звертає увагу, що відповідачем не надано до суду доказів, що Володимирецька автошкола ДОСААФ не відноситься до закладів, передбачених статтею 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки є масовою організацією, утвореною на добровільних основах.
Суд зауважує, що навчальні організації (школи) ТСО, які є правонаступниками ДОСААФ, є різновидами професійних навчально-виховних закладів.
Як було зазначено вище, відповідно до пункту «д» частини третьої статті 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується також час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, яким у спірному випадку є Володимирецька автошкола ДОСААФ.
Відтак, враховуючи довідку Володимирецької автомобільної школи від 17.05.2023 № 035, яка відповідає вимогам пункту 8 Порядку № 637, суд дійшов висновку, що період навчання позивача з 21.08.1986 по 25.12.1986 на курсах водіїв у ДОСААФ підлягає зарахуванню до його загального страхового стажу.
Надаючи правову оцінку діям відповідача щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.07.2003 по 30.09.2003, оскільки відсутні відомості про нараховану заробітну плату та сплачені страхові внески у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що трудова книжка колхозника серії НОМЕР_3 , дата заповнення 15.01.1987, містить, з-поміж інших, такі записи про періоди роботи позивача:
запис № 12 від 01.07.2003 – прийнятий робітником на сезонні сільгоспроботи в ТОВ «МАГІК» (підстава: наказ № 5-а від 01.07.2003);
запис № 13 від 21.10.2003 – звільнений в зв`язку з закінченням строку договору (ст. 36, п. 2 КЗпП України) (підстава: наказ № 13 від 21.10.2003).
Отже, в період з 01.07.2003 по 21.10.2003 позивач працював робітником на сезонних сільгоспроботах в ТОВ «МАГІК».
Поряд з цим, з розрахунку стажу позивача форми РС-право слідує, що спірний період з 01.07.2003 по 30.09.2003 не зарахований до страхового стажу позивача, а в Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5, відомості про сплату страхових внесків за період роботи з 01.07.2003 по 30.09.2003 відсутні.
Суд враховує, що відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-ІV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно зі статтею 1 Закону 1058-IV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Відповідно до частини першої статті 14 Закону № 1058-IV, страхувальниками є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10 статті 11 цього Закону.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (частини 10, 12 статті 20 Закону № 1058-IV).
Статтею 15 Закону № 1058-IV передбачено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 16 Закону № 1058-IV, застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.
Частиною другою статті 20 Закону № 1058-IV передбачено, що обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Відповідно до положень статті 106 Закону № 1058-ІV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Отже, положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» обов`язок щодо нарахування та сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за працівника (позивача) покладений на роботодавця, який має нести відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків. Працівник (позивач) не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством-роботодавцем, на якому він працює.
Відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку відомостей про сплату підприємством-роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення особи права на пенсію.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі № 482/434/17, які відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Крім цього, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).
Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI, страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Зокрема, частиною першою статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Таким чином, на переконання суду, застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи.
У постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 17.07.2019 у справі № 144/669/17, від 23.03.2020 у справі № 535/1031/16-а, від 28.05.2021 у справі № 591/3839/16-а, від 30.12.2021 у справі № 348/1249/17, від 27.02.2022 у справі № 620/3754/18, від 11.10.2023 у справі № 340/1454/21 Верховний Суд дійшов висновку, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу у зв`язку з невиконанням підприємством обов`язку зі сплати внесків до Пенсійного фонду України, суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Наявність чи відсутність сплати страхових внесків роботодавцем не спростовує самого факту виконання позивачем трудових обов`язків.
Таким чином, усі місяці роботи, в тому числі ті, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі-працівнику заробітну плату та утримало відповідні страхові внески з неї, повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески чи ні або незалежно від того, чи обліковуються вказані страхові внески відповідачем у реєстрі застрахованих осіб.
З огляду на викладене, суд робить висновок про те, що період роботи позивача з 01.07.2003 по 30.09.2003 протиправно не був зарахований до загального страхового стажу позивача, та, відповідно, має бути зарахований до його страхового стажу.
Щодо незарахування періоду догляду за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку з 13.06.1997 по 06.01.1999, з 04.11.2000 по 24.03.2002, з 20.03.2003 по 31.03.2003, з 21.05.2003 по 30.06.2003, з 22.10.2003 по 31.12.2003, оскільки згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 22.03.1995 ОСОБА_2 (дружина) у зазначені періоди не знаходилась у трудових відносинах (здійснювала догляд за дитиною), то суд наголошує на наступному.
Пункт 13 частини першої статті 30 Закону № 796-XII встановлює, що потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надаються гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема щодо зарахування до стажу роботи одному з батьків часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею віку 12 років.
Відповідно до пункту 27 Закону № 796-ХІІ, до дітей, потерпілих від Чорнобильської катастрофи, належать неповнолітні діти, які:
1) евакуйовані із зони відчуження, у тому числі діти, які на момент евакуації знаходились у стані внутріутробного розвитку;
2) проживали на момент аварії чи прожили або постійно навчалися після аварії не менше одного року у зоні безумовного (обов`язкового) відселення;
3) проживали на момент аварії чи прожили або постійно навчалися після аварії не менше двох років у зоні гарантованого добровільного відселення;
4) проживали на момент аварії чи прожили або постійно навчалися після аварії не менше трьох років у зоні посиленого радіоекологічного контролю;
5) народились після 26 квітня 1986 року від батька, який на час настання вагітності матері мав підстави належати до категорії 1, 2 або 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, або народжені матір`ю, яка на час настання вагітності або під час вагітності мала підстави належати до категорії 1, 2 або 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи;
6) хворі на рак щитовидної залози незалежно від дозиметричних показників, а також хворі на променеву хворобу;
7) одержали дозу опромінення щитовидної залози внаслідок Чорнобильської катастрофи, яка перевищує рівні, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Згідно пункту 11 Порядку № 637, час догляду одного з батьків за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку встановлюється на підставі:
свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть);
посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи або довідки про видачу такого посвідчення;
заяви особи, яка звернулася за призначенням пенсії, про те, що ніхто з батьків не скористався пільгою, передбаченою пунктом 13 статті 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
документів про те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював.
Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є:
виписка з трудової книжки;
відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією;
інформація із системи персоніфікованого обліку.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2025 у справі № 460/3/24 вказав, що право на зарахування часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею 12-річного віку належить виключно одному з батьків. Такий підхід обумовлений необхідністю уникнення подвійного обліку одного й того самого періоду у страховому стажі обох батьків. Зазначене право не виникає автоматично, а має похідний характер і може бути реалізоване лише за умови підтвердження відповідними доказами.
Тобто саме сукупність таких документів виконує гарантійну функцію та слугує запобіжником від подвійного або необґрунтованого використання пільги. Вона забезпечує баланс інтересів і підтверджує індивідуальний характер цього права: період догляду за потерпілою дитиною може бути врахований як страховий стаж лише для одного з батьків, і тільки після належного підтвердження усіх умов.
Так, судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки Зарічненської селищної ради Рівненської області від 22.06.2023 № 554, ОСОБА_4 видавалось посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_5 .
У період з 13.06.1997 по 06.01.1999, з 04.11.2000 по 24.03.2002, з 20.03.2003 по 31.03.2003, з 21.05.2003 по 30.06.2003, з 22.10.2003 по 31.12.2003 не перебував на роботі або ж не займався іншою діяльністю, яка відповідно до законодавства може бути зарахована до його загального страхового стажу.
Також, до заяви про призначення пенсії позивач надав, зокрема, заяву матері дітей ОСОБА_2 , у якій вона не заперечує щодо призначення пенсії за віком її чоловіку та просить зарахувати спірний час до його страхового стажу, необхідного для призначення йому пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Суд враховує, що спірним рішенням відмовлено в зарахуванні до страхового стажу позивача період здійснення догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею 12-річного віку з підстав того, що дружина позивача – ОСОБА_2 у спірний період не знаходилась у трудових відносинах (здійснювала догляд за дитиною).
Водночас, така заява хоч і свідчить про відмову матері від реалізації права на зарахування стажу, передбаченого законодавством, проте сама по собі не усуває ризику подвійного обліку.
Суд наголошує, що право одного з батьків на зарахування часу догляду за дитиною до страхового стажу має індивідуальний характер і не допускає подвійного обліку одного й того самого проміжку.
Отже, у контексті цієї справи особливого значення набуває встановлення того, чи були спірні періоди з 13.06.1997 по 06.01.1999, з 04.11.2000 по 24.03.2002, з 20.03.2003 по 31.03.2003, з 21.05.2003 по 30.06.2003, з 22.10.2003 по 31.12.2003 вже включені до страхового стажу матері (дружини), яка, як зазначає пенсійний орган у спірному рішенні, у спірний період також не знаходилась у трудових відносинах. Лише після з`ясування цього питання можливо визначити, чи має позивач право на зарахування спірних періодів догляду за дитиною у повному обсязі виключно собі, без порушення принципу єдності зарахування.
Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні відомості про не зарахування до страхового стажу ОСОБА_2 (дружини позивача) часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею 12 років, а також відсутній розрахунок її страхового стажу, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити чи була використана пільга щодо зарахування до стажу роботи одному з батьків часу догляду за потерпілими дітьми до досягнення ними віку 12 років.
Відтак, оскільки зарахування до страхового стажу зазначеного періоду догляду можливе лише за умови, що інший з батьків не скористався пільгою, передбаченою пунктом 13 статті 30 Закону № 796-ХІІ, а з матеріалів справи неможливо встановити чи був спірний період включений до страхового стажу матері (дружини) з огляду на вказані вище факти, то в ході судового розгляду позивач належними, допустимими та достатніми доказами не підтвердив порушення своїх прав у названій частині, а тому періоди з 13.06.1997 по 06.01.1999, з 04.11.2000 по 24.03.2002, з 20.03.2003 по 31.03.2003, з 21.05.2003 по 30.06.2003, з 22.10.2003 по 31.12.2003 не підлягають зарахуванню до його страхового стажу.
Разом з цим, визначаючись щодо вимог зобов`язального характеру, суд позбавлений можливості перевірити, чи буде достатнім набутий позивачем страховий стаж для призначення пенсії у разі зарахування періоду навчання на курсах водіїв у ДОСААФ з 21.08.1986 по 25.12.1986 та періоду роботи з 01.07.2003 по 30.09.2003 в повному обсязі.
До встановлення таких обставин зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком буде передчасним.
Відтак, на переконання суду, в даному випадку для забезпечення належного та ефективного відновлення порушених прав позивача на підставі пункту 10 частини четвертої статті 245 КАС України застосувати інший спосіб захисту порушених прав шляхом визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії від 26.12.2025 № 172350004526, а також зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період навчання на курсах водіїв у ДОСААФ з 21.08.1986 по 25.12.1986 та період роботи з 01.07.2003 по 30.09.2003, а також повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 19.12.2025, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Частинами першою, другою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своєї бездіяльності та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що встановлені у справі обставини лише частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а тому позовну заяву слід задовольнити частково.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Так, за подання даного адміністративного позову сплачено судовий збір в сумі 1331,20 грн, відтак за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 665,60 грн.
Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :
Адміністративний ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 26.12.2025 № 172350004526, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період навчання на курсах водіїв у ДОСААФ з 21.08.1986 по 25.12.1986 та період роботи з 01.07.2003 по 30.09.2003.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.12.2025 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області суму судового збору в розмірі 665,60 грн (шістсот шістдесят п`ять грн, 60 коп.). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 17.08.2026. 
Учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 ); 
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, Одеська обл., 65012; код ЄДРПОУ/РНОКПП 20987385).

Суддя       Ольга ПОЛІЩУК