ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року 
м. Київ
cправа № 905/738/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В. 
за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.
та представників:
позивача: Шипенко М.С. (в режимі відеоконференції),
відповідача: не з`явились,
третьої особи: не з`явились,
приватного виконавця Хорішко О.О.: Косяк Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційні скарги Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" та Приватного виконавця Хорішко Олександра Олександровича
на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2026
у справі № 905/738/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"
до Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, 
про стягнення 2 314 893 581,30 грн,
В С Т А Н О В И В:
Рішенням Господарського суду Донецької області від 25.06.2024 позовні вимоги ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» до ПрАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» про стягнення 2 314 893 581, 30 грн задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1 556 734 413, 64 грн заборгованості, 68 369 590, 31 грн пені, 81 970 296, 73 грн 3% річних, 525 526 189, 57 грн інфляційних втрат, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 933 749, 75 грн. В іншій частині позову відмовлено.
09.10.2024 на виконання вказаного рішення Господарським судом Донецької області було видано відповідний наказ.
15.08.2025 ПрАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» звернулось до суду зі скаргою б/н від 15.08.2025 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка О.О., згідно з якою скаржник просив:
- визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича щодо неповернення ПрАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» неправомірно стягнутих з банківських рахунків в межах відкритого 14.11.2024 виконавчого провадження НОМЕР_1 з виконання наказу Господарського суду Донецької області від 09.10.2024 у справі №905/738/23 грошових коштів за період з 14.11.2024 по 19.12.2024 у сумі 16 918 357, 37 грн;
- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича повернути ПрАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» неправомірно стягнуті з банківських рахунків за період з 14.11.2024 по 19.12.2024 в межах відкритого 14.11.2024 виконавчого провадження НОМЕР_1 з виконання наказу Господарського суду Донецької області від 09.10.2024 у справі №905/738/23 грошові кошти у сумі 16 918 357,37 грн шляхом безготівкового перерахування грошових коштів у вказаній сумі на банківський рахунок ПрАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз».
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 17.12.2025 скаргу ПрАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича б/н від 15.08.2024 задоволено. 
Визнано протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича щодо неповернення ПрАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» неправомірно стягнутих з банківських рахунків в межах відкритого 14.11.2024 виконавчого провадження НОМЕР_1 з виконання наказу Господарського суду Донецької області від 09.10.2024 у справі №905/738/23 грошових коштів за період з 14.11.2024 по 19.12.2024 у сумі 15 378 977,61 грн; зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича повернути ПрАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» неправомірно стягнуті з банківських рахунків за період з 14.11.2024 по 19.12.2024 в межах відкритого 14.11.2024 виконавчого провадження НОМЕР_1 з виконання наказу Господарського суду Донецької області від 09.10.2024 у справі №905/738/23 грошові кошти у сумі 15 378 977, 61 грн шляхом безготівкового перерахування грошових коштів у вказаній сумі на банківський рахунок ПрАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз».
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 ухвалу Господарського суду Донецької області від 17.12.2025 у справі № 905/738/23 скасовано. Скаргу б/н від 15.08.2024 Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка О.О. у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 залишено без розгляду. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 30 000, 00 грн.
06.01.2026 до Східного апеляційного господарського суду через підсистему Електронний суд від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішко Олександра Олександровича надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, за змістом якої заявник просив суд ухвалити додаткове рішення про відшкодування судових витрат; стягнути з ПрАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича понесені судові витрати на професійну правничу допомогу понесенні в апеляційному суді в розмірі в розмірі 40 000 грн.
Додатковою постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.02.2026 заяву Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішко Олександра Олександровича про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариство по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича понесені судові витрати на професійну правничу допомогу понесенні в апеляційному суді в розмірі в розмірі 10 000,00 грн. В решті заяви відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.03.2026 у справі №905/738/23 постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 року в частині залишення без розгляду скарги на бездіяльність приватного виконавця залишено без змін; постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 року у справі №905/738/23 в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції скасовано; додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.02.2026 року у справі №905/738/23 скасовано. Постановлено справу №905/738/23 в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції та в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції передати на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду.
За результатами нового розгляду заяви приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішко Олександра Олександровича про ухвалення додаткового рішення (постанови) у справі №905/738/23 додатковою постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 (колегія суддів у складі: Хачатрян В.С., Россолов В.В., Склярук О.І.) заяву задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариство по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішка Олександра Олександровича понесені судові витрати на професійну правничу допомогу понесенні в апеляційному суді в розмірі в розмірі 10 000,00 грн. В решті заяви відмовлено.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що звернення до суду зі скаргою є правом стягувача та не може розцінюватись як недобросовісне звернення до суду, або як необґрунтовані дії заявника. Проте реалізація такого права заявником у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ним в якості відповідача за такою заявою (скаргою), а також особи залученої до участі у справі, наразі приватного виконавця. Тобто отримавши звернену до себе скаргу (заяву), відповідна особа, цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав звернулась за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею, і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Судом було встановлено, що сторона реалізувала гарантоване їй право на захист інтересів шляхом звернення зі скаргою, що спричинило необхідність несення приватним виконавцем витрат з метою організації свого захисту в межах відповідного судового провадження, однак, в подальшому фактична необхідність цього була нівельована. При цьому, нівелізація відбулась за наслідками диспозитивної реалізації позивачем своїх прав що полягало у не наданні відповідного клопотання про поновлення строків на звернення зі скаргою. Про пропущення строків і про не надання відповідного клопотання заявляв представник приватного виконавця доводячи свою позицію у справі. Тобто, судом було прийнято позицію приватного виконавця і встановлено необґрунтованість процесуальних дій позивача, наслідком чого стало закриття провадження у справі. За таких обставин, суд вважав, що приватний виконавець має право на компенсацію здійснених останнім витрат на професійну правничу допомогу. Проаналізувавши наявні у справі докази, зважаючи на положення чинного законодавства, апеляційний господарський суд висновку, що заява приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішко О.О. про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат підлягає частковому задоволенню, із стягненням з боржника на користь приватного виконавця витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Не погоджуючись з додатковою постановою апеляційного господарського суду, Приватне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову заяви приватного виконавця про стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги посилається на те, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст.ст. 236, 316 ГПК України неправильно застосував норми статей 129, 130 ГПК України та не врахував правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.12.2024 у справі № 921/357/20 і висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 25.03.2026 у справі №905/738/23. Приймаючи оскаржувану додаткову постанову Східний апеляційний господарський суд не встановив самостійно та не обґрунтував, у чому саме полягала необґрунтованість дій скаржника, не дослідив характер його процесуальної поведінки та не з`ясував, чи мали місце ознаки зловживання процесуальними правами, виснувавши, що «необґрунтованість процесуальних дій позивача» встановлено судом при залишенні скарги без розгляду. Оскаржувана додаткова постанова є аналогічною у підході до визначення критеріїв «необґрунтованості дій боржника» тій, яка раніше була скасована постановою Верховного Суду від 25.03.2026 у цій справі, адже процесуальні наслідки у вигляді залишення без розгляду скарги на бездіяльність приватного виконавця, яка подана з пропуском строку на звернення з нею до суду є однаковими, чи то за наявності клопотання про поновлення таких строків (яке автоматично не поновлює відповідний строк), чи то за його відсутності. 
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.05.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено її до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 16.06.2026.
До Верховного Суду 16.06.2026 від Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішко Олександр Олександрович надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому представник просить залишити її без задоволення, водночас оскаржену додаткову постанову скасувати повністю, справу № 905/738/23 в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції передати на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду. Також просить покласти витрати приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Хорішка Олександра Олександровича на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000 грн на Приватне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз».
Крім цього, не погоджуючись з додатковою постановою апеляційного господарського суду, Приватний виконавець Хорішко Олександр Олександрович звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати повністю, а справу в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції передати на новий розгляд до Східного апеляційного господарського суду. 
В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 08.04.2020 у справі №922/2685/19, від 11.12.2020 у справі №911/4242/15, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц, від 29.04.2021 у справі №520/3710/18, від 25.05.2021 у справі №910/7586/19, від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, від 20.07.2021 у справі №922/2604/20, від 01.12.2021 у справі №641/7612/16-ц, від 19.01.2022 у справі №910/789/21, від 24.01.2022 у справі №911/2737/17, від 18.05.2022 у справі №910/4268/21, додатковій постанові від 26.05.2022 у справі №905/460/21, від 08.06.2022 у справі №357/380/20, від 02.09.2022 у справі №910/4729/20, від 05.10.2022 у справі №923/199/21, від 26.10.2022 у справі №910/4277/21, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 16.02.2023 у справі №917/243/22, від 23.03.2023 у справі №921/434/21, від 18.04.2023 у справі №903/378/22, від 18.04.2023 у справі № 910/13137/21, від 25.04.2023 у справі №910/21424/21, від 27.09.2023 у справі №910/18480/20, від 12.07.2023 у справі №910/5080/21, додатковій постанові від 06.12.2023 у справі №905/493/22, додатковій постанові від 18.01.2024 у справі № 9901/459/21 (11-75заі23), від 13.02.2024 у справі №910/12155/22, від 23.02.2024 у справі №911/1850/18, від 05.03.2024 у справі №903/135/23 (903/134/23), від 29.08.2024 у справі №560/10132/21, від 18.12.2024 у справі №921/357/20, з огляду на таке:
- усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Усебічність дослідження доказів означає те, що суд враховує аргументи всіх осіб, що беруть участь у справі, дослідження та подальшу оцінку доказів проводить не з позиції однієї зі сторін, а з позиції незалежного арбітра. Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Мала проти України", "Богатова проти України"); 
- дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів;
- норми статей 123, 129 ГПК України визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи, що ґрунтується на принципі обов`язковості відшкодування судових витрат особи, на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок іншої особи, яка в цьому спорі виступає її опонентом; 
- кожен має право на професійну правничу допомогу;
- можливість користування професійною правничою допомогою учасниками справи під час звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного (приватного) виконавця; 
- суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу;
- метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утриматися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів;
- здійснення представництва інтересів клієнта в суді передбачає не лише відповідальність за якусь одну дію, наприклад, написання процесуального документа чи виступ у суді, а зобов`язує адвоката вчинити комплекс дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта;
- час витрачений адвокатом для прибуття до суду та очікування початку засідання є складовими правничої допомоги та відносяться до судових витрат;
- розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (у урахуванням у даній справі відсутність клопотання про зменшення витрат від АТ «Донецькоблгаз»);
- ч. 5 ст. 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, то такі слід встановлювати суду у кожній справі окремо, відповідно до встановлених обставин перебігу спірних правовідносин;
- у випадку залишення позову без розгляду не є необхідними такі ознаки, як недобросовісність, зловживання чи незаконність, оскільки законодавець у такому випадку чітко визначив інший термін - "необґрунтованість", який є відмінним від наведених, звертаючись до суду позивач усвідомлює ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням ним таких процесуальних дій, в т.ч. передбачених ч. 5 ст. 130 ГПК України;
- у випадку залишення скарги без розгляду на стадії апеляційного провадження на думку приватного виконавця (касатора), відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення;
- сторона у справі вчиняє якусь процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення сторонніх цілей (введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним;
- на випадок зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або в разі виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони дає суду право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору;
- цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість;
- досвід адвоката не може бути підставою для зменшення витрат;
- витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено;
-дотримання норм Конституції України щодо можливості надання правової допомоги, вільного вибору праці та отримання плати;
- єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики, і однакове правозастосування забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність усіх перед ним і юридичну визначеність у державі, яка керується верховенством права, а також впливає на громадське розуміння справедливості та правосуддя і на рівень довіри до суду.
Крім цього, наявні підстави для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, від 09.07.2019 у справі №922/592/17, від 21.01.2020 у справі №922/3422/18, від 24.03.2021 у справі №922/2157/20, від 19.04.2021 у справі №924/804/20, від 26.04.2021 у справі №910/12099/17, від 26.05.2022 у справі № 905/460/21, від 04.05.2023 у справі № 910/5911/22, від 31.07.2025 у справі № 904/5087/22 оскільки:
- неявка позивача жодного разу (тричі) у судові засідання, який був належним чином повідомлений про розгляд справи, а клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому зазначене було безумовною підставою для залишення позову без розгляду;
- неявка позивача у судові засідання, який був належним чином повідомлений про розгляд справи, а клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому зазначене було безумовною підставою для залишення позову без розгляду та зверненням до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі щодо розподілу судових витрат;
- не доведення наявності порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів позивача в порядку статті 4 Господарського процесуального кодексу України та даний спір не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, тому зазначене було безумовною підставою для відмови в позові та закриття провадження, що спричинило зверненням до суду відповідача з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі щодо розподілу судових витрат;
- порушення юрисдикції спорів, даний спір не відносився до юрисдикції господарських судів України, а підлягав вирішенню в суді загальної юрисдикції, тому зазначене було безумовною підставою для закриття провадження, що спричинило зверненням до суду відповідача щодо розподілу судових витрат;
- подання заяви до суду про залишення без розгляду позову, тому зазначене було безумовною підставою для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з реалізацією свої конституційних прав, в свою чергу відповідач звертався до суду з заявою щодо розподілу судових витрат; 
- подання заяви до суду про залишення без розгляду позову (вказане право позивача може бути реалізоване лише до початку розгляду справи по суті, а саме у підготовчому засіданні), тому зазначене було безумовною підставою для залишення позовної заяви без розгляду, в свою чергу відповідач звертався до суду з заявою щодо розподілу судових витрат та суди не встановлювали обґрунтованості та/або необґрунтованості дій позивача;
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.07.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою на підставі п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України. Враховуючи те, що ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.05.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 у справі № 905/738/23, суд касаційної інстанції вважав за необхідне здійснити розгляд касаційних скарг Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" та Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Хорішко Олександра Олександровича спільно, а тому призначив її до розгляду в судовому засіданні 04.08.2026 та надав строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 27.07.2026.
Також колегія суддів дійшла висновку про призначення справи № 905/738/23 за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, та ухвалою від 09.07.2026 повідомила учасників справи, що розгляд касаційної скарги відбудеться 04.08.2026.
Переглянувши в касаційному порядку оскаржену додаткову постанову суду апеляційної інстанції, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з положеннями ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Так Верховний Суд постановою від 25.03.2026 у розглядуваній справі вже скасовував додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.02.2026, якою було частково задоволено заяву приватного виконавця про ухвалення додаткового рішення задовольнив та стягнуто з ПрАТ "Донецькоблгаз" на користь приватного виконавця 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді, зазначаючи таке.
Згідно зі ст. 344 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2024 у справі № 921/357/20 виснувала, що відшкодування судових витрат має відбуватись на будь-якій стадії судового провадження, зокрема і на стадії судового контролю за виконанням судових рішень. 
На підставі аналізу статей 339, 343, 344 ГПК України Велика Палата Верховного Суду виснувала, що приватний виконавець як суб`єкт, чиї дії можуть бути предметом оскарження, має право на відшкодування судових витрат, понесених ним під час здійснення судом відповідного судового провадження, на загальних підставах. 
Водночас приписи ст. 343 ГПК України не охоплюють усі можливі випадки процесуальних рішень, якими може завершуватися провадження за скаргою сторони виконавчого провадження. Так, особа, яка звернулася зі скаргою на дії / бездіяльність виконавця, має право заявити відповідне клопотання про припинення розгляду її скарги (залишення скарги без розгляду, відмову від скарги тощо), що у результаті унеможливлює подальший її розгляд (за винятком випадків подання такої заяви неуповноваженою особою) та призводить до ухвалення судового рішення, не передбаченого статтею 343 ГПК України. 
У разі відсутності спеціальної норми, яка регулює певні випадки завершення провадження на стадії судового контролю за виконанням судового рішення, суди мають керуватись загальними нормами, що регулюють розподіл судових витрат (глава 8 "Судові витрати" ГПК України). 
Отже, положення ст. 344 ГПК України повторюють загальне правило розподілу судових витрат та визначають, що за наслідками розгляду скарг у порядку судового контролю за виконанням судових рішень судові витрати також підлягають розподілу, а правила цього розподілу визначаються нормами, що регулюють розподіл судових витрат (зокрема, статті 129, 130 ГПК України) та стосуються всіх видів судових витрат на будь-якій стадії процесу. 
Протилежний підхід призводив би до ситуації, коли законодавець, не обмежуючи суд можливістю завершити розгляд скарги у законний спосіб, хоч і не обумовлений ст. 343 ГПК України, разом з тим позбавив би сторону такого провадження права на відшкодування судових витрат за відсутності будь-яких підстав для цього. 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 357/380/20).
Згідно із частинами 1-4 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Стаття 129 ГПК України регламентує розподіл судових витрат (як судового збору, так і інших витрат), визначаючи загальне правило, згідно з яким інші (крім судового збору) судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони справи (позивача та відповідача) залежно від результатів розгляду позовних вимог за вирішенням спору по суті.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 112 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу, що положення статей 126, 129 ГПК України є універсальними у правовідносинах при вирішенні питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 905/1840/21, від 04.05.2023 у справі № 910/5911/22 (пункт 8.7), від 09.10.2024 у справі № 910/19949/23).
Отже, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що як стаття 129 ГПК України, так і стаття 130 ГПК України містяться в главі 8 "Судові витрати", яка є частиною розділу I "Загальні положення" ГПК України, що вказує на те, що правила зазначених статей стосуються усіх стадій процесу, в яких такі витрати можуть виникнути.
Згідно з положеннями статті 130 ГПК України розподіл витрат проводиться судом і в тому випадку, коли судове рішення по суті спору не приймається (у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду).
Відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Приписи частини п`ятої статті 130 ГПК України є проявом реалізації правила відшкодування судових витрат у випадку, коли судове вирішення спору по суті не відбулося і відсутня сторона, на користь якої ухвалене судове рішення.
Оскільки норма частини п`ятої статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості / необґрунтованості, то таку оцінку слід проводити суду у кожній справі окремо, відповідно до встановлених обставин перебігу спірних правовідносин. Така позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 905/460/21.
Отже, у разі закриття провадження за скаргою або залишення скарги без розгляду на стадії судового контролю за виконанням судових рішень, державний (приватний) виконавець, посилаючись на частину п`яту статті 130 ГПК України, може заявити вимоги про компенсацію понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій особи, яка оскаржувала його рішення, дії чи бездіяльність.
Ухвалюючи додаткову постанову, апеляційний суд, оцінивши подані докази та врахувавши положення процесуального законодавства, дійшов висновку про часткове задоволення заяви приватного виконавця щодо відшкодування судових витрат, понесених у суді апеляційної інстанції. Зокрема, суд визнав обґрунтованими витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, які підлягають стягненню з боржника.
Верховний Суд, перевіряючи правильність застосування апеляційним судом положень частини п`ятої статті 130 ГПК України у зазначеній постанові, вказав, що за змістом наведеної норми у разі закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду компенсація витрат на користь відповідача (іншої сторони) можлива лише за умови встановлення, що такі витрати стали наслідком саме необґрунтованих дій заявника.
При цьому сама по собі обставина залишення скарги без розгляду, у тому числі з підстав пропуску процесуального строку, не є безумовною підставою для покладення на заявника витрат, оскільки не свідчить автоматично про необґрунтованість його дій у розумінні частини п`ятої статті 130 ГПК України.
Відтак, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, застосував положення статей 126, 129 ГПК України та дійшов висновку про їх компенсацію, однак не врахував спеціальних умов застосування частини п`ятої статті 130 ГПК України. Зокрема, суд апеляційної інстанції не встановив та не обґрунтував, у чому саме полягала необґрунтованість дій скаржника, не дослідив характер його процесуальної поведінки та не з`ясував, чи мали місце ознаки зловживання процесуальними правами. Фактично підставою для покладення витрат суд визнав лише пропуск строку на звернення зі скаргою та пов`язані з цим процесуальні наслідки, що саме по собі не відповідає критеріям, визначеним частиною п`ятою статті 130 ГПК України.
Під час нового розгляду заяви приватного виконавця про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції Східний апеляційний господарський суд вказав, що:
- звернення до суду з заявою (наразі зі скаргою) є правом стягувача та не може розцінюватись як недобросовісне звернення до суду, або як необґрунтовані дії заявника;
- реалізація такого права заявником у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ним в якості відповідача за такою заявою (скаргою), а також особи залученої до участі у справі, наразі приватного виконавця;
- отримавши звернену до себе скаргу (заяву), відповідна особа, цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав звернулась за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею, і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги;
- неприпустимою є правова ситуація, за якої учасники справи понесли витрати, пов`язані з розглядом справи, які по своїй суті є збитками суб`єкта господарювання, правовою особливістю яких є те, що вони можуть бути відшкодовані виключно через процесуальний порядок розподілу судових витрат в межах відповідного судового спору, однак, відсутній був би правовий механізм їх відшкодування (розподілу).
- закриття провадження у справі опосередковано є свідченням дій заявника (скаржника), який реалізуючи свої права на звернення до суду спричинив необхідність несення іншою стороною (дії якої оскаржуються) з метою організації свого захисту в межах відповідного судового провадження витрат. 
Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки під час розгляду заяви суд мав перевірити доводи виконавця щодо необґрунтованості дій боржника, пов`язаних із поданням скарги та її розглядом, зокрема, але не виключно: чи діяв він недобросовісно та пред`явив необґрунтовану скаргу; чи протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний скаржник мав на меті протиправну мету порушення прав та інтересів приватного виконавця тощо. 
Водночас апеляційний суд замість виконання вказівок Верховного Суду щодо дослідження конкретної неправомірної або недобросовісної поведінки скаржника, керувався тим, що оскільки провадження закрили, а виконавець витратив кошти на адвоката - скаржник має їх відшкодувати. Це є прямим порушенням висновку Верховного Суду, який чітко заборонив вважати закриття провадження автоматичним доказом необґрунтованості дій.
Тобто суд апеляційної інстанції підмінив правовий критерій «необґрунтованості дій» (наявність зловживання, свідоме затягування, подання завідомо безпідставного позову/скарги) майновим критерієм наявності витрат у виконавця. Водночас апеляційний суд мав дослідити суб`єктивну сторону поведінки скаржника: чи було це зловживанням, чи подавалася скарга виключно з метою затягування часу, чи містила вона завідомо неправдиві відомості. Натомість апеляційний суд взагалі ухилився від цього дослідження, зазначивши, що звернення є законним правом, але все одно стягнув кошти, що є прямим ігноруванням вказівок Верховного Суду.
При цьому Східний апеляційний господарський суд прямо констатував, що звернення зі скаргою було реалізацією законного права й не є недобросовісним. Оскільки сам суд виключив наявність у діях скаржника ознак недобросовісності чи необґрунтованості, правова підстава для застосування статті 130 ГПК України повністю відпала. За відсутності законодавчо визначеної підстави, у суду не було повноважень задовольняти заяву приватного виконавця.
Отже, необґрунтованість дій скаржника у цій справі не доведена виконавцем, який звернувся із заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу, та не встановлена судом апеляційної інстанцій в межах розгляду цієї справи, що свідчить про неправильне застосування судами приписів статті 130 ГПК України.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає, що у задоволенні заяви виконавця про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат потрібно відмовити.
Що ж до касаційної скарги приватного виконавця, то колегія суддів відхиляє її, з огляду на таке.
Щодо посилань скаржника не неврахування висновків Верховного Суду, викладених у відповідних постановах, колегія суддів зазначає, що встановлення обставин необґрунтованості дій сторони у розумінні положень частини п`ятої статті 130 ГПК України відбувається з урахуванням конкретних обставин кожної окремої справи. Індивідуальний характер обставин кожної окремої справи, на підставі яких судом встановлюється необґрунтованість дій сторони, дискреційний характер визначення судом необґрунтованості/обґрунтованості таких дій, зумовлюють висновок про відсутність універсального підходу для вирішення цього питання. Близька за змістом правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.03.2026 у справі № 914/390/22, від 21.04.2026 у справі № 924/1004/25. При цьому дискреція дозволяє суду визначити критерії необґрунтованості в конкретній ситуації, але вона не дозволяє суду констатувати наявність правової підстави (стягнення витрат) взагалі за відсутності самого факту необґрунтованих дій. Натомість у цій справі (№ 921/357/20) Східний апеляційний господарський суд не встановив жодної подібної обставини. Навпаки, суд зробив висновок, що дії скаржника є реалізацією його законного права.
Що ж до підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: 1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; 2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.
Так, при касаційному оскарженні судових рішень із підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів для такого відступлення.
У цьому аспекті Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідність критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення Європейським судом з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Таким чином, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
Проте, звертаючись з касаційною скаргою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, приватний виконавець вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновків щодо застосування конкретних норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних ним постановах та не довів наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту), а також не навів вагомих та достатніх аргументів, які б свідчили про помилковість таких висновків. Касаційна скарга не містить фундаментальних обґрунтувань щодо підстави необхідності і причин для відступу від висновків, які сформульовані у вказаних постановах.
Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у цій частині враховує, що правильність оформлення касаційної скарги, зокрема, її вимоги, зміст та підстави касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги, що має своїм наслідком відповідно до ст. 300 ГПК України розгляд касаційної скарги в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. 
Виходячи з викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про скасування додаткової постанови суду апеляційної інстанції та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні заяви приватного виконавця. Відтак, касаційна скарга Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" підлягає задоволенню, а у касаційній скарзі Приватного виконавця Хорішко Олександра Олександровича слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 129, 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 ГПК, Верховний Суд -
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні касаційної скарги Приватного виконавця Хорішко Олександра Олександровича відмовити.
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз" задовольнити. 
Додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 у справі № 905/738/23 скасувати. 
Ухвалити нове рішення, яким заяву Приватного виконавця Хорішко Олександра Олександровича про ухвалення додаткового рішення (постанови) у справі № 905/738/23 залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя Могил С.К. 
Судді: Волковицька Н.О.
Случ О.В.