Провадження номер № 2/0186/1540/26 
Справа № 186/759/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 року місто Шахтарське.
Шахтарський міський суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Янжули С.А.,
при секретарі - Лиман Н.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шахтарському в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинської селищної військової адміністрації Сватівського району Луганської області, про визнання права власності на нерухоме майно,
ВСТАНОВИВ:
24 червня 2026 року в провадження Шахтарського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Білокуракинської селищної військової адміністрації Сватівського району Луганської області, про визнання права власності на нерухоме майно.
І. Стислий виклад позицій учасників справи.
В обґрунтування позову позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . Право власності набуте на підставі свідоцтва про право приватної власності від 15 квітня 1977 року, виданого виконкомом Білокуракинської селищної ради депутатів працюючих (1/2 частка) та свідоцтва про право на спадщину №472 від 25 лютого 2016 року, виданого Марківською державною нотаріальною конторою Старобільського районного нотаріального округу Луганської області (1/2 частка).
На даний час ту неї виникла потреба для належного оформлення права власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, адже нерухоме майно знаходиться на тимчасово окупованій території України, а свідоцтво про право на спадщину втрачено, як і спадкову справу після смерті її чоловіка - ОСОБА_2 через збройну агресію та окупацію рф. 
Наведені об`єктивні поважні причини, які виникли незалежно від волі позивача, виключають можливість реєстрації права приватної власності на будинок АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі прав у відповідності до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Звернення до суду із позовом про визнання права власності є єдиним способом для захисту майнового права.
Просить суд визнати за нею право власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку з господарськими спорудами, а саме: житлового будинку 1А, житлової прибудови 1А, тамбура а, огорожі №1-4, колодязю к, літньої кухні Б, сараю Ж, сараю Е, гаражу Д, сараю В, погрібу Г, убиральні У в сел-щі АДРЕСА_1 .
Позивач у судове засідання не з`явилася, в позові просить суд про розгляд справи в її відсутність.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, однак надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення.
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою Шахтарського міського суду Дніпропетровської області від 25 червня 2026 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження.
Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
Відповідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.
Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за внутрішнім переконанням наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 08 лютого 1965 року, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 13 січня 2026 року.
На підставі свідоцтва про право приватної власності від 15 квітня 1977 року, виданого виконкомом Білокуракинської селищної ради на підставі рішення виконкому Білокуракинської селищної ради №29 від 03 березня 1977 року, внесеного в реєстрову книгу №11/1102, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності ( по 1/2 частці кожному) належить домогосподарство АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку, веранди, табура, літньої кухні, 4 сараїв, погріба, колодязя, огорож. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивача - ОСОБА_2 , помер у с-щі Білокуракине, Луганської області, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 14 січня 2026 року.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на 1/2 частку домогосподарства АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер 442955100:13:017:0345, площею 0,0849 га АДРЕСА_1 .
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №483270747 від 25 червня 2026 року підтверджується, що 1/2 частка домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається із: житлового будинку 1А, житлової прибудови 1А`, тамбура а, огорожі №1-4, колодязю к, літньої кухні Б, сараю Ж, сараю Е, гаражу Д, сараю В, погрібу Г, убиральні У, на праві особистої приватної власності належить ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину №472, виданого 25 лютого 2016 року Марківською державною нотаріальною конторою Старобільського районного нотаріального округу Луганської області, після смерті її чоловіка - ОСОБА_2 . Земельна ділянка належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину №473 від 25 лютого 2016 року, виданого Марківською державною нотаріальною конторою Старобільського районного нотаріального округу Луганської області, після смерті її чоловіка - ОСОБА_2 .
Таким чином, відомості про право власності позивача на 1/2 частку вказаного нерухомого майна, належного їй на підставі свідоцтва про право приватної власності від 15 квітня 1977 року, виданого виконкомом Білокуракинської селищної ради на підставі рішення виконкому Білокуракинської селищної ради №29 від 03 березня 1977 року, внесеного в реєстрову книгу №11/1102, в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, не внесені, оскільки нерухоме майно знаходиться на тимчасово окупованій території України, позивач та державний реєстратор позбавлені можливості отримання підтвердження реєстрації права власності на нерухоме майно, що виникло в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року. Свідоцтво про право на спадщину втрачене позивачем, отримати його дублікат позивач позбавлена можливості, оскільки Марківська державна нотаріальна контора не передавала спадкові справи на неокуповану територію України.
Наведені об`єктивні поважні причини, які виникли незалежно від волі позивача, виключають можливість реєстрації права приватної власності на вищезазначене домоволодіння в Державному реєстрі прав у відповідності до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Звернення до суду із позовом про визнання права власності є єдиним способом для захисту майнового права.
ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року N 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК), статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до положень частини 1-4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч.2 ст.41Конституції України). 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Як зазначено у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №127/28130/20, від 02 листопада 2022 року у справі №686/27167/21, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є з цілісною і недоторканною (стаття 2 Конституції України).
Згідно зі статтею 2 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII) цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Відповідно до статті 2 Закон № 1207-VII, датою початку тимчасової окупації окремих територій України є 19 лютого 2014 року.
Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими починаючи з 07 квітня 2014 року.
Згідно зі статтею 9 Закону № 1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.
Згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 11 Закону № 1207-VII набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
Встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 , як нерухоме майно, знаходиться на території Луганської області, яка з лютого 2022 року є тимчасово окупованою територією.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи вказане домоволодіння належить позивачу на підставі свідоцтва про право приватної власності від 15 квітня 1977 року, виданого виконкомом Білокуракинської селищної ради депутатів працюючих (1/2 частка), право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване Білокуракинським бюро технічної інвентаризації та свідоцтва про право на спадщину №472 від 25 лютого 2016 року, виданого Марківською державною нотаріальною конторою Старобільського районного нотаріального округу Луганської області (1/2 частка). Крім того, вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером №4420955100:13:017:0345, яка на праві особистої приватної власності належить позивачу ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину №437 від 25 лютого 2016 року.
Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України та статей 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про врегулювання відносин, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що розташоване на тимчасово окупованій території України» від 28 березня 2016 року № 898/5 (далі - Наказ № 898/5) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що розташоване в межах тимчасово окупованої території Донецької та Луганської областей, проводиться незалежно від місцезнаходження такого майна; ведення реєстраційних справ у паперовій формі щодо нерухомого майна, що розташоване в межах тимчасово окупованої території Донецької та Луганської областей, забезпечує Харківське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України.
Отже, право власності на будинок, як об`єкта нерухомого майна, що знаходиться в Луганській області, яка є тимчасово окупованою територією України, підлягає державній реєстрації за межами тимчасово окупованої території Луганської області відповідно до законодавства України з дотриманням вимог статей 182, 657 ЦК України, а також статей 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з урахуванням положення Наказу № 898/5.
Суд зазначає, що згідно пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.
Копією паспорту громадянина України та технічного паспорту на домоволодіння підтверджується, що позивач зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 з 07 січня 1966 року.
У зв`язку з тимчасовою окупацією Білокуракинської громади, архівні справи залишилися на непідконтрольній території, не відновило своєї діяльності на підконтрольній органам державної влади України території, архівні матеріали залишились на тимчасово окупованій території. Таким чином, надати відомості щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: будинок АДРЕСА_1 , на даний час не можливо.
Наведені об`єктивні поважні причини, які виникли незалежно від волі позивача, виключають можливість реєстрації права приватної власності на вказане домоволодіння в Державному реєстрі прав у відповідності до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
В зв`язку з чим, позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню.
Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України.
Оскільки позивач не просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати, то останні слід залишити за позивачем по справі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 328, 331,392 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 223, 258, 259, 264, 265, 273,280-283 ЦПК України, ст.ст.2,3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01 липня 2004 року, 1.4, 2.2., 4.1. Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених Наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 19 січня 1996 року за №31/1056 п. 22 Постанови Кабінету Міністрів України №432 від 02 травня 2023 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України у сферах державної реєстрації», абз.6 п.12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року №1127, - суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Білокуракинської селищної військової адміністрації Сватівського району Луганської області, про визнання права власності на нерухоме майно - задовільнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається із: житлового будинку 1А, житлової прибудови 1А`, тамбура а, огорожі №1-4, колодязю к, літньої кухні Б, сараю Ж, сараю Е, гаражу Д, сараю В, погрібу Г, убиральні У.
Судові витрати по справі залишити за позивачем.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Інформація про учасників справи.
Позивач: ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована по АДРЕСА_1 .
Відповідач: Білокуракинська селищна військова адміністрація Сватівського району Луганської області, код ЄДРПОУ 44658684, юридична адреса: площа Шевченка, буд.6, с-ще Білокуракине, Сватівського району, Луганської області.
Повний текст рішення суду виготовлений 09 вересня 2026 року.

Суддя: С.А.Янжула.