ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року
м. Чернівці
справа № 723/5632/25
провадження № 22-ц/822/1093/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»»
відповідач ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»» на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2026 року
головуюча в суді першої інстанції суддя Дедик Н. П.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»» (далі – ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 .
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 7136061 від 04 жовтня 2023 року у розмірі 21 399 гривень 89 копійок.
Позов мотивовано тим, що 04 жовтня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі – ТОВ «Авентус Україна») та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця укладено електронний договір № 7136061 про надання споживчого кредиту, який відповідачка підписала електронним підписом одноразовим ідентифікатором С7555.
Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 5 400 гривень строком на 360 днів, до 28 вересня 2024 року. Стандартна процентна ставка становила 1,99% на день, знижена процентна ставка – 1,4925% на день та застосовувалася у випадку виконання позичальницею визначених договором умов щодо першого платежу.
ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та перерахувало ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 5 400 гривень на платіжну картку № НОМЕР_1 .
У період з 04 жовтня 2023 року по 24 липня 2024 року ОСОБА_1 сплатила 2 467 гривень 85 копійок, з яких 161 гривню 19 копійок зараховано в рахунок погашення основної суми кредиту, а 2 306 гривень 66 копійок – у рахунок сплати процентів за користування кредитом.
25 липня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» укладено договір факторингу № 25.07/24-Ф, за яким фактору відступлено наявні та майбутні права грошової вимоги до боржників, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором № 7136061.
Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість ОСОБА_1 становила 14 623 гривні 64 копійки, з яких 5 238 гривень 81 копійка – заборгованість за тілом кредиту та 9 384 гривні 83 копійки – заборгованість за процентами.
Після переходу права вимоги позивач нарахував за період з 26 липня 2024 року по 28 вересня 2024 року проценти у розмірі 6 776 гривень 25 копійок, у зв`язку із чим загальний розмір заявленої до стягнення заборгованості становив 21 399 гривень 89 копійок.
Рішенням єдиного учасника від 25 листопада 2024 року найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2026 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 04 жовтня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено електронний договір № 7136061 про надання споживчого кредиту, який підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором С7555.
ТОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання за договором та перерахувало ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 5 400 гривень на її платіжну картку, а відповідачка частково виконувала зобов`язання за договором.
Суд також установив, що 25 липня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» укладено договір факторингу № 25.07/24-Ф, на підставі якого до фінансової компанії перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 7136061.
Водночас місцевий суд виходив із того, що направлене на електронну адресу відповідачки повідомлення про відступлення права грошової вимоги не містило розміру грошової вимоги, а спосіб його направлення не відповідав погодженому сторонами договору факторингу порядку надсилання письмових повідомлень боржникам.
Пославшись на положення статей 516, 1082 ЦК України, суд зазначив, що факт неповідомлення боржника про відступлення права вимоги не звільняє його від виконання зобов`язання, а лише надає право здійснити належне виконання первісному кредиторові.
Відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки позивач не надав належних доказів отримання відповідачкою повідомлення про відступлення права вимоги, яке відповідало б умовам договору факторингу та вимогам закону.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи.
Зазначає, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а неповідомлення боржника про відступлення права вимоги не припиняє зобов`язання та не позбавляє нового кредитора права вимагати його виконання.
Вважає, що місцевий суд неправильно визначив правові наслідки неналежного повідомлення боржника, оскільки за статтею 516 ЦК України таким наслідком є ризик нового кредитора прийняти як належне виконання платіж, здійснений боржником первісному кредиторові, а не відмова у стягненні заборгованості.
Вказує, що перехід права вимоги до позивача підтверджується договором факторингу, актом приймання-передачі реєстру боржників та витягом із реєстру боржників, а матеріали справи не містять доказів виконання відповідачкою зобов`язання первісному кредиторові після відступлення права вимоги.
Також зазначає, що суд першої інстанції встановив факт укладення кредитного договору, отримання відповідачкою кредитних коштів, часткового виконання нею договору та перехід права вимоги до позивача, однак усупереч цим обставинам безпідставно відмовив у позові.
Крім того, апелянт зазначає, що укладення кредитного договору в електронній формі повністю відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», а використання одноразового ідентифікатора є належним способом підписання такого правочину. Отримання відповідачкою кредитних коштів підтверджується не лише умовами договору, а й довідкою платіжної системи та листом АТ «Універсал Банк», наданим на вимогу суду.
Також вказує, що поданий разом із позовом детальний розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом її розміру, а чинне законодавство не встановлює виключного способу підтвердження розміру заборгованості. Суд першої інстанції, не спростувавши наведеного розрахунку та не надавши оцінки поданим доказам у їх сукупності, безпідставно відмовив у задоволенні позову.
Крім цього, апелянт зазначає, що умовами договору факторингу до нового кредитора перейшли як наявні, так і майбутні права грошової вимоги, у тому числі право на нарахування процентів у межах погодженого сторонами строку кредитування. Тому проценти, нараховані за період з 26 липня 2024 року по 28 вересня 2024 року, заявлені до стягнення правомірно.
Також просить стягнути з відповідачки понесені витрати на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на подані договір, звіти про надання правничої допомоги, акти виконаних робіт та платіжні документи.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Біляк М. М., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заперечує доведеність укладення 04 жовтня 2023 року кредитного договору № 7136061 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 . Посилається на те, що позивач надав лише паперові копії електронного кредитного договору та паспорта споживчого кредиту, не надав оригіналів електронних документів або належним чином засвідчених електронних копій, а відповідність паперових копій оригіналам відповідачка ставить під сумнів.
Вказує, що матеріали справи не містять технічних даних про направлення відповідачці примірника договору, її вхід до особистого кабінету, надсилання та використання одноразового ідентифікатора С7555, належність зазначених у договорі номера мобільного телефону та платіжної картки саме відповідачці, а також інших відомостей, які б підтверджували ідентифікацію особи, цілісність і незмінність електронного документа. Зазначення у роздруківках персональних даних та одноразового ідентифікатора, на її думку, не доводить підписання договору ОСОБА_1 .
Також заперечує належне підтвердження переходу права вимоги до позивача. Зазначає, що копію договору факторингу долучено не в повному обсязі, а оригіналів чи належних копій акта приймання-передачі реєстру боржників та акта приймання-передачі документації не подано; натомість у матеріалах справи містяться підписані незаповнені форми таких документів. Витяг із реєстру боржників, за твердженням відповідачки, не виключає можливості самостійної зміни його змісту та не підтверджує виконання передбаченої пунктом 1.2 договору факторингу умови, з якою пов`язано перехід права вимоги.
Звертає увагу, що у витягу з реєстру боржників зазначено вимогу у розмірі 14 623 гривні 64 копійки, а тому не вбачає доказів переходу до фактора права вимагати додатково нараховані ним 6 776 гривень 25 копійок.
Посилається на відсутність належного повідомлення про відступлення права грошової вимоги. Стверджує, що відповідачка не отримувала повідомлення ні від ТОВ «Авентус Україна», ні від нового кредитора, доказів фактичного надсилання листа на її електронну адресу матеріали справи не містять, а направлення повідомлення електронною поштою не відповідає пункту 1.3 договору факторингу, яким передбачалося надсилання письмових повідомлень через відділення поштового зв`язку або інші організації адресної доставки. Крім того, у повідомленні не зазначено розміру відступленої грошової вимоги.
Вважає, що за відсутності письмового повідомлення із зазначенням розміру грошової вимоги та нового кредитора у неї не виник обов`язок здійснювати платіж факторові відповідно до статті 1082 ЦК України. При цьому погоджується, що неотримання такого повідомлення не припиняє зобов`язання, однак надає боржникові право на належне виконання первісному кредиторові.
Окремо заперечує правильність розрахунку процентів. Зазначає, що встановлені Законом України «Про споживче кредитування» граничні розміри денної процентної ставки поширюються на спірні правовідносини протягом подальшої дії договору, незважаючи на його укладення до набрання чинності відповідними змінами. На її думку, з 24 грудня 2023 року по 21 квітня 2024 року ставка не могла перевищувати 2,5%, з 22 квітня по 19 серпня 2024 року – 1,5%, а з 20 серпня 2024 року – 1% на день.
У зв`язку з цим вважає неправомірним нарахування за період з 26 липня по 28 вересня 2024 року процентів за ставкою 1,99 % на день у розмірі 6 776 гривень 25 копійок. Наводить власний розрахунок, за яким за 25 днів з 26 липня по 19 серпня 2024 року за ставкою 1,5% належить 1 964 гривні 55 копійок, а за 40 днів з 20 серпня по 28 вересня 2024 року за ставкою 1% – 2 095 гривень 52 копійки, разом 4 060 гривень 07 копійок.
Крім того, посилається на несправедливість і непропорційність заявлених процентів, загальний розмір яких істотно перевищує залишок тіла кредиту, та вважає такі умови такими, що порушують засади справедливості, добросовісності і розумності та вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Заперечує також проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень у суді першої інстанції та 8 000 гривень в апеляційному суді, вважаючи їх завищеними, неспівмірними зі складністю справи, обсягом виконаної роботи та характером поданих процесуальних документів. Зазначає, що справа є типовою, розглядається у спрощеному провадженні, а позов та апеляційна скарга містять шаблонні доводи.
Також ставить під сумнів повноваження адвоката Крюкової М. В. на подання апеляційної скарги, оскільки долучений договір про надання правничої допомоги від 07 липня 2022 року, за твердженням відповідачки, припинив дію у липні 2023 року, а доказів його продовження або укладення нового договору не надано.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
04 жовтня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця укладено електронний договір № 7136061 про надання споживчого кредиту (а. с. 70-75).
Кредитний договір та паспорт споживчого кредиту ОСОБА_1 підписала електронним підписом – одноразовим ідентифікатором С7555.
Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «Авентус Україна» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 5 400 гривень строком на 360 днів, а відповідачка – повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Кінцевою датою повернення кредиту визначено 28 вересня 2024 року.
Пунктом 1.5.1 кредитного договору передбачено стандартну процентну ставку у розмірі 1,99 % на день, яка застосовується у межах строку кредитування. Пунктом 1.5.2 договору передбачено знижену процентну ставку у розмірі 1,493 % на день за умови сплати позичальницею до 03 листопада 2023 року або протягом наступних трьох календарних днів суми не меншої за перший платіж, визначений графіком платежів, або здійснення часткового дострокового повернення кредиту (а. с. 70 з.).
ТОВ «Авентус Україна» перерахувало ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 5 400 гривень на платіжну картку № НОМЕР_2 . Факт переказу коштів підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 02 серпня 2024 року № 657 (а. с. 33) та листом АТ «Універсал Банк» від 22 січня 2026 року № БТ/Е-3663, наданим на вимогу суду (а. с. 87).
31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 сплатила 2 467 гривень 85 копійок, з яких 161 гривню 19 копійок зараховано в рахунок погашення тіла кредиту, а 2 306 гривень 66 копійок – у рахунок сплати процентів.
Після здійснених платежів залишок основної суми кредиту становив 5 238 гривень 81 копійку (а. с. 54 з.).
25 липня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» укладено договір факторингу № 25.07/24-Ф, предметом якого є відступлення фактору наявних та майбутніх прав грошової вимоги до боржників, у тому числі права на одержання основної суми кредиту, процентів та інших належних клієнту платежів (а. с. 35-40).
Відповідно до пункту 1.2 договору факторингу право вимоги переходить до фактора з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі реєстру боржників. 25 липня 2024 року сторонами підписано акт приймання-передачі реєстру боржників, а витяг із реєстру боржників містить відомості про право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 7136061 (а. с. 63).
Станом на 25 липня 2024 року розмір переданої позивачу вимоги становив 14 623 гривні 64 копійки, з яких 5 238 гривень 81 копійка – заборгованість за тілом кредиту та 9 384 гривні 83 копійки – заборгованість за процентами.
За період з 26 липня 2024 року по 28 вересня 2024 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» нарахувало проценти за 65 календарних днів у розмірі 6 776 гривень 25 копійок, виходячи зі ставки 1,99 % на день та залишку тіла кредиту 5 238 гривень 81 копійка (а. с. 61).
ТОВ «Авентус Україна» направило на електронну адресу ОСОБА_1 , зазначену в кредитному договорі, повідомлення про відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»». У повідомленні зазначено кредитний договір, нового кредитора та реквізити для сплати, однак не зазначено розміру відступленої грошової вимоги (а. с. 52).
Рішенням єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» від 25 листопада 2024 року № 251124/1 найменування товариства змінено на ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» (а. с. 29).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).
За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.
Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.
Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір – це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.
Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.
Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.
Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Щодо укладення кредитного договору від 04 жовтня 2023 року № 7136061 в електронному вигляді
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі – Закон № 675-VIII)
Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому, одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону № 675-VIII).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані – це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних – фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини третьої статті 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм подання електронного доказу.
Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, суд може витребувати оригінал такого доказу. У разі неподання оригіналу та наявності обґрунтованих сумнівів щодо відповідності копії оригіналу суд може не брати цей доказ до уваги.
У справі, яка переглядається, матеріали справи містять кредитний договір № 7136061 від 04 жовтня 2023 року та паспорт споживчого кредиту, у яких зазначено електронний підпис ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором С7555, погоджені сторонами суму кредиту, строк кредитування, порядок повернення кредиту та розмір процентної ставки.
У документах також зазначено персональні дані відповідачки та реквізити електронного платіжного засобу № 4441-11ХХ-ХХХХ-9287, на який кредитодавцем перераховано кредитні кошти. Матеріали справи не містять доказів того, що зазначені під час оформлення кредиту засоби зв`язку або платіжний засіб належали іншій особі чи були використані всупереч волі ОСОБА_1 .
Крім того, після одержання кредитних коштів ОСОБА_1 здійснювала платежі на виконання кредитного договору, частина яких була зарахована в рахунок погашення основної суми кредиту, а частина – у рахунок сплати процентів. Така поведінка узгоджується з фактом укладення та виконання сторонами кредитного договору.
За таких обставин подання кредитного договору та паспорта споживчого кредиту у вигляді паперових копій не є достатньою підставою для висновку про недоведеність укладення правочину, оскільки зміст цих документів підтверджується іншими доказами та фактичними діями сторін у їх сукупності.
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що 04 жовтня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 7136061 в електронній формі, який підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором С7555 та який за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23).
Отже, доводи відзиву про недоведеність укладення кредитного договору, неналежну ідентифікацію відповідачки та відсутність її волевиявлення на укладення договору не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів
Колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник – повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною 3 статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Як вбачається з умов кредитного договору від 04 жовтня 2023 року № 7136061, зокрема пункту 1.3 договору, розмір кредиту становить 5 400 гривень; кредит надається позичальниці шляхом безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок позичальниці шляхом використання вказаних нею реквізитів електронного платіжного засобу.
При цьому відповідачкою при оформленні заявки на отримання кредиту вказано наступні реквізити електронного платіжного засобу (карткового рахунку) – № 4441-11ХХ-ХХХХ-9287.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, факт перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджено довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 02 серпня 2024 року № 657 та листом АТ «Універсал Банк» від 22 січня 2026 року № БТ/Е-3663, наданим на вимогу суду, з яких слідує, що відповідачці перераховано кошти у розмірі 5 400 гривень за реквізитами електронного платіжного засобу № 4441-11ХХ-ХХХХ-9287 за кредитним договором № 7136061 від 04 жовтня 2023 року.
Як вбачається із змісту кредитного договору, в ньому зазначено номер особистого електронного платіжного засобу відповідачки з маскою, а саме № 4441-11ХХ-ХХХХ-9287. Зазначену інформацію про банківські реквізити платіжної картки вказано у відповідному вигляді, зважаючи на ту обставину, що така інформація згідно з чинним законодавством України становить банківську таємницю та, відповідно, кредитодавець за будь-яких обставин не міг би отримати ці банківські реквізити не інакше як від самої відповідачки або за її згодою (стаття 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).
Пунктом 10 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів не банківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113 передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ НОМЕР_3 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Після прийняття оферти відповідачкою в особистому кабінеті інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу), але відповідно до вищенаведеного Положення кредитодавець не може повністю зазначати та зберігати у документах номер особистого електронного платіжного засобу відповідачки. Отже, на підтвердження перерахування відповідачці коштів до суду надано довідку про перерахування суми кредиту та лист банку.
У цій частині колегія суддів враховує, що первинні банківські документи по рахунку клієнта, належать до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений законом.
ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою у розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а є фінансовою установою, основним видом діяльності якої є надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту. Отже, первісний кредитор не здійснює банківського обслуговування та не відкриває клієнтам банківські рахунки, а перерахування кредитних коштів здійснюється через платіжні системи та банківські установи. Відсутність у первісного кредитора банківського статусу не свідчить про недоведеність перерахування коштів ОСОБА_1 , оскільки фінансова установа здійснює видачу кредиту через платіжні сервіси та банківські установи, які і формують документи щодо зарахування коштів на картковий рахунок позичальниці.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачка хоч і оспорює факт отримання кредитних коштів, однак 31 жовтня 2023 року здійснила платіж на виконання кредитного договору у загальному розмірі 2 467 гривень 85 копійок.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Отримання відповідачкою кредитних коштів, здійснення нею платежу на виконання кредитного договору та подальше заперечення факту укладення й виконання цього договору не узгоджуються із засадами добросовісності та свідчать про суперечливу поведінку.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про доведеність обставини перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів за договором № 7136061 від 04 жовтня 2023 року.
Таким чином, доводи відзиву щодо недоведеності факту перерахування відповідачці кредитних коштів є необґрунтованими.
Щодо переходу права вимоги та наслідків неповідомлення боржника
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
25 липня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» укладено договір факторингу № 25.07/24-Ф, за умовами якого фактору відступлено наявні та майбутні права грошової вимоги до боржників.
Відповідно до пункту 1.2 договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта приймання-передачі реєстру боржників, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги.
Матеріали справи містять акт приймання-передачі реєстру боржників від 25 липня 2024 року та витяг із реєстру боржників, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 7136061 від 04 жовтня 2023 року у розмірі 14 623 гривні 64 копійки.
Підписаний сторонами акт приймання-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною договору факторингу.
Отже, надані позивачем докази у їх сукупності підтверджують набуття ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»», найменування якого надалі змінено на ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»», статусу нового кредитора у зобов`язанні за кредитним договором № 7136061.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до частини першої статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від виконання зобов`язання, а лише надає право на належне виконання зобов`язання первісному кредиторові.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не посилалася на виконання зобов`язання первісному кредиторові після відступлення права вимоги та не надала доказів такого виконання.
За таких обставин недоліки повідомлення відповідачки про відступлення права вимоги не є підставою для відмови у задоволенні позову, а висновок суду першої інстанції в цій частині ґрунтується на неправильному застосуванні статей 516 та 1082 ЦК України.
Щодо розміру заборгованості за кредитним договором від 04 жовтня 2023 року № 7136061
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За умовами укладеного між сторонами 04 жовтня 2023 року кредитного договору № 7136061, зокрема пунктом 1.5.1, визначено стандартну процентну ставку за кожний день користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою наступного змісту: «максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%».
Пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Разом з цим пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів – 2,5%; протягом наступних 120 днів – 1,5%.
Отже, на підставі частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», тобто з 20 серпня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої статті 8 не може перевищувати 1%.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99, в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
Отже, в даному випадку законодавцем використана ультраактивна форма регулювання суспільно-правових відносин та визначений перехідний період, який передує безпосередньому застосуванню нової правової норми.
Оскільки Закон України № 3498-ІХ набрав чинності 24 грудня 2023 року та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження обмеження максимального розміру денної процентної ставки, в період з 24 грудня 2023 року до 22 квітня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки складає 2,5%, в період з 22 квітня 2024 року до 20 серпня 2024 року – 1,5%, а з 20 серпня 2024 року – 1%.
При цьому, згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону (яким власне і запроваджено обмеження максимального розміру денної процентної ставки) поширюється в тому числі і на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Так, кредитний договір № 7136061 укладено 04 жовтня 2023 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», однак строк дії даного договору тривав після набрання чинності цим Законом, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що умови щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки застосовуються автоматично і не вимагають внесення змін до договору, так як характер цих правових норм є імперативним і не передбачає можливості відхилення від них при укладенні чи зміні договорів про надання споживчого кредиту.
Отже, доводи відзиву щодо необхідності застосування законодавчого обмеження максимальної денної процентної ставки є частково обґрунтованими.
Перевіривши розрахунок заборгованості первісного кредитора, умови кредитного договору, а також вимоги Закону України «Про споживче кредитування», враховуючи, що за період з 01 лютого 2024 року по 25 липня 2024 року первісним кредитором не нараховувалися проценти, однак саме позивачем заявлено зазначений розмір заборгованості, та здійснені відповідачкою платежі, колегія суддів приходить до висновку, що станом на 25 липня 2024 року стягненню підлягають 5 238 гривень 81 копійка заборгованості за тілом кредиту та 9 384 гривні 83 копійки процентів за користування кредитом.
При цьому, розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 04 жовтня 2023 року у частині нарахування процентів за користування кредитом за період з 26 липня по 19 серпня 2024 року (25 днів) повинен бути здійснений наступним чином: 5 238 гривень 81 копійка х 1,5% х 25 = 1 964 гривні 55 копійок.
Розрахунок заборгованості ОСОБА_1 у частині нарахування процентів за користування кредитом за період з 20 серпня по 28 вересня 2024 року (40 днів) повинен бути здійснений наступним чином: 5 238 гривень 81 копійка х 1% х 40 = 2 095 гривень 52 копійки.
Отже, за період з 26 липня по 28 вересня 2024 року розмір процентів становить 4 060 гривень 07 копійок.
Загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 , який підлягає стягненню на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»», становить 18 683 гривні 71 копійку, з яких 5 238 гривень 81 копійка – заборгованість за тілом кредиту, 9 384 гривні 83 копійки – заборгованість за процентами, нарахованими до 25 липня 2024 року, та 4 060 гривень 07 копійок – проценти за період з 26 липня по 28 вересня 2024 року.
Доводи відзиву про відсутність у нового кредитора права на нарахування процентів після укладення договору факторингу є необґрунтованими, оскільки умовами договору факторингу передбачено перехід до фактора як наявних, так і майбутніх прав грошової вимоги, а проценти нараховані у межах погодженого сторонами строку кредитування. Водночас заявлений позивачем розрахунок підлягає коригуванню в частині застосованої денної процентної ставки.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції, встановивши факт укладення кредитного договору, перерахування відповідачці кредитних коштів, часткового виконання нею зобов`язань та перехід права вимоги до позивача, дійшов помилкового висновку про відмову у позові лише з мотивів неналежного повідомлення боржника про відступлення права вимоги.
Разом із тим заявлений позивачем розмір процентів не відповідає встановленим Законом України «Про споживче кредитування» обмеженням максимальної денної процентної ставки.
За таких обставин апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції – скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» заборгованості за кредитним договором № 7136061 від 04 жовтня 2023 року у розмірі 18 683 гривні 71 копійку, з яких: 5 238 гривень 81 копійка – заборгованість за тілом кредиту, 13 444 гривні 90 копійок – заборгованість за процентами.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з вимогами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання в електронній формі позовної заяви у цій справі ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» у встановленому законом порядку та розмірі сплачено судовий збір у сумі 2 422 гривні 40 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією № 8476 від 16 грудня 2025 року.
За подання в електронній формі апеляційної скарги ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 633 гривні 60 копійок (2 422 гривні 40 копійок х 150 %), що підтверджується платіжною інструкцією № 8704 від 06 травня 2026 року.
Позовні вимоги заявлено у розмірі 21 399 гривень 89 копійок, з яких задоволенню підлягають вимоги у розмірі 18 683 гривні 71 копійка, що становить 87,3 % від заявлених позовних вимог.
З урахуванням викладеного з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» пропорційно до задоволених позовних вимог підлягає стягненню сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 2 114 гривень 75 копійок (87,3 % х 2 422 гривні 40 копійок).
Також з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» пропорційно до задоволених позовних вимог підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 3 172 гривні 13 копійок (87,3% х 3 633 гривні 60 копійок).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
У разі недотримання зазначених вимог суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд має враховувати їх дійсність, необхідність та розумність розміру з урахуванням конкретних обставин справи.
Водночас зобов`язання, які склалися між адвокатом і клієнтом, не є обов`язковими для суду в контексті розподілу судових витрат. Суд повинен оцінити, чи були відповідні витрати фактично понесені або підлягають сплаті, чи були вони необхідними та чи є їх розмір розумним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 та від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).
У позовній заяві ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» просило стягнути з ОСОБА_1 10 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції.
На підтвердження цих витрат позивач подав ордер на надання правничої допомоги, рахунок на оплату № 13620-16/12-2025 від 16 грудня 2025 року та акт № 13620 приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 16 грудня 2025 року, складений відповідно до договору про надання правничої допомоги № 10/12-2024 від 10 грудня 2024 року.
Згідно із зазначеними рахунком та актом адвокатом надано позивачу правничу допомогу загальною тривалістю 12 годин, вартість якої становить 10 000 гривень. Акт підписаний адвокатом і клієнтом та містить зобов`язання клієнта оплатити погоджену вартість наданої правничої допомоги.
Відсутність доказів фактичної сплати цієї суми не є підставою для відмови в її розподілі, оскільки пунктом 1 частини другої статті 137 ЦПК України передбачено відшкодування вартості правничої допомоги як фактично сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті відповідною стороною.
ОСОБА_1 заперечувала проти заявленого розміру витрат, посилаючись на типовий характер спору, розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, шаблонний характер позову та неспівмірність заявленої суми зі складністю справи й обсягом виконаної адвокатом роботи.
Оцінюючи наведені заперечення та подані позивачем докази, колегія суддів враховує, що справа стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, не є складною за характером спірних правовідносин, а зазначені в акті вивчення документів, аналіз законодавства і судової практики, формування правової позиції, надання консультацій та підготовка позовної заяви є взаємопов`язаними складовими підготовки одного процесуального документа. З урахуванням ціни позову, обсягу фактично виконаної роботи та розгляду справи у спрощеному позовному провадженні колегія суддів вважає обґрунтованим зменшити заявлений розмір витрат, понесених у суді першої інстанції, з 10 000 гривень до 5 000 гривень.
Оскільки з заявлених позивачем вимог у розмірі 21 399 гривень 89 копійок задоволенню підлягають вимоги у розмірі 18 683 гривні 71 копійка, визначений судом розмір витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 4 365 гривень (5 000 гривень х 87,3%).
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» просило стягнути з відповідачки 8 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.
На підтвердження цих витрат позивач подав договір про надання правової допомоги № 07/07-2022 від 07 липня 2022 року, ордер на надання правничої допомоги, звіт про надання правової допомоги від 05 травня 2026 року та платіжну інструкцію № 8444 від 05 травня 2026 року.
Відповідно до звіту адвокатом здійснено правову експертизу документів, складено та подано апеляційну скаргу. Загальна тривалість наданої правничої допомоги становила 4 години, а її вартість - 8 000 гривень. Платіжна інструкція містить відмітку банку про проведення платежу, що підтверджує фактичну сплату позивачем зазначеної суми.
Доводи відповідачки про припинення дії договору про надання правової допомоги № 07/07-2022 від 07 липня 2022 року у липні 2023 року є необґрунтованими.
Відповідно до пункту 4.1 цього договору він набуває чинності з дати підписання і діє протягом 12 наступних календарних місяців, а після закінчення строку його дії, якщо сторони продовжують виконувати умови договору, вважається пролонгованим на той самий строк і на тих самих умовах.
Подання адвокатом апеляційної скарги, видача ордера, складення сторонами звіту про надання правової допомоги та здійснення позивачем оплати за надані послуги свідчать про продовження сторонами виконання умов договору та, відповідно, його пролонгацію.
Доказів дострокового розірвання договору або припинення його дії з інших підстав матеріали справи не містять.
Разом із тим правова позиція позивача та фактичні обставини спору були сформовані під час розгляду справи у суді першої інстанції, апеляційний перегляд здійснювався без повідомлення учасників справи, а надані в апеляційному суді послуги полягали у правовій експертизі документів, складенні та поданні апеляційної скарги. Враховуючи характер спору, обсяг виконаної роботи, витрачений адвокатом час, ціну позову та заперечення відповідачки, колегія суддів вважає обґрунтованим зменшити заявлений розмір витрат, понесених у суді апеляційної інстанції, з 8 000 гривень до 3 000 гривень.
Пропорційно розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 619 гривень (3 000 х 87,3%).
З урахуванням вищевикладеного, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал»» підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору у сумі 5 286 гривень 88 копійок (2 114,75 + 3 172,13) та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6 984 гривні(4 365 + 2 619).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»» задовольнити частково.
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»» заборгованість за кредитним договором № 7136061 від 04 жовтня 2023 року у розмірі 18 683 гривні 71 копійку, з яких: 5 238 гривень 81 копійка – заборгованість за тілом кредиту, 13 444 гривні 90 копійок – заборгованість за процентами.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Змінити розподіл судових витрат за результатом розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»» судові витрати у виді судового збору у розмірі 5 286 гривень 88 копійок та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 984 гривні.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повна постанова складена 21 липня 2026 року.
Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Мирослава КУЛЯНДА