П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/16229/25

Перша інстанція: суддя Пекний А.С.,
повний текст судового рішення
складено 26.01.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Голуб В.А.,
суддів: Кравченка К.В., Осіпова Ю.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі № 420/16229/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просила: 
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо непроведення ОСОБА_1 перерахунку пенсії на підставі оновлених довідок про розмір грошового забезпечення для обчислення пенсії № 11/21654, № 11/21655, № 11/21656, № 11/21657 від 21.10.2024, виданих Адміністрацією Державної прикордонної служби України;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі оновлених довідок про розмір грошового забезпечення для обчислення пенсії № 11/21654, № 11/21655, № 11/21656, № 11/21657 від 21.10.2024, виданих Адміністрацією Державної прикордонної служби України, та провести їй виплату у розмірі 100 % суми підвищення пенсії.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 січня 2026 року суд задовольнив частково позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо непроведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 на підставі оновлених довідок про розмір грошового забезпечення для обчислення пенсії № 11/21654, № 11/21655, № 11/21656, № 11/21657 від 21.10.2024, виданих Адміністрацією Державної прикордонної служби України. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі оновлених довідок про розмір грошового забезпечення для обчислення пенсії № 11/21654, № 11/21655, № 11/21656, № 11/21657 від 21.10.2024, виданих Адміністрацією Державної прикордонної служби України, з врахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Додатковим рішенням від 26 січня 2026 року суд задовольнив заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення. Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 970, 50 грн. 
Не погоджуючись із додатковим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що розмір витрат на оплату правничої допомоги є неспівмірним зі складністю справи, обсягом наданих послуг, виконаних адвокатом робіт та часом, витраченим на їх виконання. Відповідно до акта приймання-передачі виконаних робіт № 1 від 12.01.2026, вартість чотирьох годин роботи адвоката становить 10 376,40 грн (із розрахунку 2 594, 10 грн за одну годину). Разом з тим, підсумкова сума до сплати, зазначена у цьому ж акті, становить 12 970, 50 грн, що не відповідає фактично відображеному затраченому часу.
Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що в наданому до суду першої інстанції рахунку-фактурі містяться такі види правничої допомоги, як подання позовної заяви через систему «Електронний суд» та консультація з приводу отримання відзиву на адміністративний позов і з`ясування правової позиції з клієнтом, вартістю по 1 297, 05 грн (тривалістю по 30 хвилин кожна). Водночас в акті приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) зазначені види допомоги відсутні. Вказані розбіжності між рахунком та актом, а також безпідставне збільшення підсумкової суми акта ставлять під сумнів реальність понесених позивачем витрат. Апелянт також наголошує, що стягнення з нього витрат на правничу допомогу є нецільовим використанням коштів.
Враховуючи вищевикладене, апелянт просив суд скасувати додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 по справі № 420/16229/25 та винести нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в повному обсязі.
Позивачкою надано відзив на апеляційну скаргу. ОСОБА_1 зауважує, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката в межах розгляду адміністративної справи № 420/16229/25 становили 12 970,50 грн, що підтверджується рахунком-фактурою від 12.01.2026 та актом приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 12.01.2026. В апеляційній скарзі не наведено жодного доводу з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення додаткового рішення. Скаржником не доведено належними та допустимими доказами невідповідність висновків, викладених у додатковому рішенні, обставинам справи, а тому підстави для його скасування відсутні.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Статтею 16 КАС України регламентовано, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За приписами ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в т.ч. гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в т.ч. впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як передбачено положеннями ч.ч.1,7 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в т.ч. чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Таким чином, документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, кількість витраченого адвокатом часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Окрім того, варто зазначити, що у відповідності до п. 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00), суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично та обов`язково понесені та мають розумну суму. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Тобто, при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерієм розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Відсутність же документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу є окремою підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.09.2019р. у справі №810/3806/18.
Слід звернути увагу на те, що правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні врегульовано Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 вищевказаного Закону, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За змістом ст.ст. 27, 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати та умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що адвокатський гонорар може існувати у двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення, а саме: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
У п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів та звернень, довідок, заяв, скарг, а також здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Судом встановлено, що між позивачкою та адвокатом Смирновою Ларисою Петрівною укладено договір № 01 про надання правничої допомоги від 13.01.2025.
Відповідно до договору № 01 про надання правничої допомоги від 13.01.2025 гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в Додатку 1 до цього договору.
Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг, зразок якого є Додатком 2 до цього договору.
Підставою для сплати гонорару є рахунок-фактура, зразок якого є Додатком 3 до цього договору.
Клієнт сплачує гонорар у день отримання рахунку-фактури.
Відповідно до Додатку № 1 до договору розрахунок вартості однієї години надання послуг – 30 % від розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, на дату підписання акту приймання-передачі наданих послуг.
На підтвердження понесення позивачкою витрат на правничу допомогу у сумі 12 970, 50 грн нею надано розрахунок-фактуру від 12.01.2026 на суму 12 970, 50 грн та акт № 1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), а саме:
консультація, з`ясування правової позиції, укладення Договору про надання правничої допомоги (1 год) – 2 594, 10 грн;
складення та подання адвокатського запиту до ГУ ПФУ в Одеській області (1 год) – 2 594, 10 грн;
складення та подання повторного адвокатського запиту до ГУ ПФУ в Одеській області (1 год) – 2 594, 10 грн;
оброблення інформації та складення позовної заяви (1 год) – 2 594, 10 грн.
Сума оплати разом складає 12 970 (дванадцять тисяч дев`ятсот сімдесят) грн 50 коп.
Водночас, як видно із матеріалів справи, судом першої інстанції не було проаналізовано зміст наданих позивачем документів на підтвердження заявленого розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Так, колегія суддів звертає увагу на розбіжності в наданих послугах, які зазначені в рахунку-фактурі та в акті прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг).
У той же час, надаючи оцінку оскаржуваному додатковому рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги варто наголосити, що наявні у матеріалах даної справи документи на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною та належною підставою для їх відшкодування у вказаному розмірі (12 970, 50 грн.) з іншої сторони у справі, оскільки відповідний розмір має відповідати критерію розумності, пропорційності та співмірності таких витрат.
Колегія суддів наголошує на тому, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17).
Так, при вирішенні питання стосовно розподілу витрат, пов`язаних із правовою допомогою адвоката, судова колегія насамперед звертає увагу на те, що справа даної категорії у відповідності до предмету спору, є справою незначної складності, розгляд якої здійснювався в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами. При цьому, колегією суддів проаналізовано відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень (http://reestr.court.gov.ua), за даними якого має місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій з подібного предмету спору та подібними мотивами тим, що приведені і в даній позовній заяві, що значно спрощувало роботу адвоката при підготовці даного адміністративного позову. До того ж, підготовка цієї справи в суді 1-ї інстанції не вимагала великого обсягу аналітичної й технічної роботи, та витраченого часу, що свідчить про завищення розміру правової допомоги та, як наслідок, необхідність його зменшення.
Суд апеляційної інстанції не оспорює права адвоката (або ж адвокатського бюро) самостійно визначати гонорар, однак, у даному конкретному випадку, не може вважати, що при встановленні такого розміру гонорару була врахована складність даної справи та інші істотні обставини. Наявні у матеріалах цієї справи документи на обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для їх відшкодування у вказаному розмірі (12 970, 50 грн.) з іншої сторони у справі, адже відповідний розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Висновки ж щодо можливості суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правничу допомогу містяться також у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, конкретні обставини справи, приписи ч.5 ст.134 і п.2 ч.9 ст.139 КАС України, несуттєву складність справи, яка, у свою чергу, не мала публічного інтересу, характер і обсяг виконаної адвокатом роботи (судові засідання не проводились, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи), виходячи з критеріїв розумності, пропорційності та співмірності розподілу витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає, що понесені позивачкою витрати є підтвердженими, однак, одночасно, неспівмірними зі складністю справи, належним чином необґрунтованими та завищеними.
В обсязі встановлених обставин, судова колегія дійшла висновку про наявність обґрунтованих підстав для зменшення розміру понесених витрат на правничу допомогу і, відповідно, їх стягнення з відповідача у розмірі 3 000 грн., що відповідає вимогам розумності та співмірності.
Посилання апелянта на те, що стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області витрат на правничу допомогу призведе до нецільового використання бюджетних коштів, колегія суддів вважає помилковим, адже виконання судового рішення про відшкодування судових витрат, понесених іншою стороною процесу, є процесуальним обов`язком суб`єкта владних повноважень і не може розцінюватися як порушення бюджетного законодавства. 
Як передбачено у ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або ж зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України, вважає за необхідне скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та прийняти нове - про часткове задоволення вимог поданої представником позивача заяви.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року - задовольнити частково.
Додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі № 420/16229/25 - скасувати та прийняти нове, яким заяву представниці позивачки про ухвалення додаткового судового рішення - задовольнити частково.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000, 00 грн (три тисячі гривень).
У задоволенні решти вимог заяви - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач | | В.А. Голуб
Судді | | К.В. Кравченко   Ю.В. Осіпов