Справа № 201/3352/26
Провадження № 2/201/3409/2026

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року      Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

 
13 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Соборного районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Договором щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків від 01 лютого 2025 року.
Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 18 березня 2026 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду.
Надалі, до початку розгляду справи по суті, позивач подав уточнену позовну заяву, в якій змінив предмет позову та збільшив позовні вимоги, просив суд вирішити спір комплексно, оскільки правовідносини сторін стосуються не лише стягнення коштів, а й фактичного припинення сімейних відносин, проживання малолітньої дитини разом із батьком, самостійного виконання батьком щоденних обов`язків щодо дитини та необхідності визначення участі матері в утриманні дитини на майбутній період.
В уточненій позовній заяві позивач зазначив, що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачка, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають у зареєстрованому шлюбі, укладеному 13 травня 2022 року Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 605. 
Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Позивач зазначив, що сімейні та шлюбні відносини між сторонами поступово погіршилися. На його думку, причиною фактичного розпаду сім`ї стало не лише загальне погіршення особистих відносин між подружжям, але й фактичне відсторонення відповідачки від належного виконання обов`язків дружини та матері, її небажання вести сталий сімейний спосіб життя, системно брати участь у щоденному догляді, вихованні, розвитку, побутовому забезпеченні та утриманні дитини.
Позивач вказав, що відповідачка дедалі більше зосереджувалася на власних інтересах, комфорті та особистому житті, тоді як інтереси сім`ї, спільного побуту та малолітньої дитини фактично відходили для неї на другий план. Зі слів та поведінки відповідачки позивачу неодноразово ставало очевидним її відчужене ставлення до материнства та до необхідності повсякденного виконання материнських обов`язків.
У зв`язку з таким ставленням відповідачки саме позивач фактично перебрав на себе основний і безперервний обсяг щоденних обов`язків щодо малолітньої дитини. Він забезпечував і забезпечує дитині житло, харчування, одяг, побут, медичний догляд, лікування у разі необхідності, режим дня, безпеку, розвиток, емоційну підтримку та стабільне середовище проживання.
01 лютого 2025 року між сторонами було укладено письмовий Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, у якому сторони зафіксували, що з 01 грудня 2024 року проживають окремо та не ведуть спільного господарства, а місце проживання дитини визначено разом із батьком за адресою його проживання: АДРЕСА_1 .
За умовами зазначеного договору батько забезпечує дитині належні житлово-побутові умови, харчування, медичний догляд, безпеку, розвиток та належні побутові умови, а мати підтвердила, що не заперечує проти проживання дитини з батьком. Окремо договором передбачено, що мати, оскільки дитина проживає з батьком, зобов`язується сплачувати кошти на утримання дитини у твердій грошовій сумі 10 000 грн щомісячно, до 10 числа кожного місяця.
Позивач зазначив, що договір укладався не з метою тиску на відповідачку, а для письмової фіксації вже існуючого фактичного порядку життя сторін та дитини, визначення прав і обов`язків кожного з батьків щодо малолітньої дитини, уникнення подальших спорів щодо місця проживання дитини, порядку участі матері у спілкуванні та вихованні, а також для спонукання матері дитини до добровільного і системного виконання батьківських обов`язків у частині утримання дитини.
Позивач наголошував, що укладений договір не створив новий порядок речей, а лише зафіксував той фактичний стан, який уже існував між сторонами: сторони проживають окремо, дитина постійно проживає з батьком, а саме батько здійснює її повсякденний догляд, виховання та матеріальне забезпечення.
Починаючи з липня 2025 року відповідачка припинила виконання погодженого грошового обов`язку щодо участі в утриманні дитини, у зв`язку з чим, за твердженням позивача, за період липень 2025 року — лютий 2026 року включно утворилася заборгованість у розмірі 80 000 грн.
В уточненій позовній заяві позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за Договором щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків від 01 лютого 2025 року у розмірі 80 000 грн, розірвати шлюб між сторонами, після розірвання шлюбу залишити малолітню дитину — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати разом із батьком, ОСОБА_1 , який самостійно здійснює її виховання та утримання, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі 8 000 грн щомісячно, починаючи з дня подання уточненої позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти стягнення з неї 80 000 грн заборгованості за договором. Свої заперечення вона обґрунтовувала тим, що договір від 01 лютого 2025 року не був нотаріально посвідчений, а тому, на її думку, не може бути належною підставою для стягнення з неї договірної заборгованості. Разом із тим відповідачка у поданому відзиві проти розірвання шлюбу не заперечувала, підтвердила, що спільна малолітня дитина — ОСОБА_3 — проживає разом із батьком, а саме батько здійснює її повсякденний догляд та побутове забезпечення. Відповідачка також зазначала, що фактичний порядок проживання дитини з батьком є наслідком життєвого вибору сторін та обставин, які склалися між ними.
У подальшому позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій уточнену позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив суд розглянути справу за наявними матеріалами та задовольнити заявлені вимоги. Позивач зазначив, що всі істотні для справи обставини підтверджені письмовими доказами, зокрема договором від 01 лютого 2025 року, актом про фактичне проживання дитини з батьком, письмовими поясненнями свідків, документами щодо дитини та іншими матеріалами справи.
Відповідачка також подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій просила суд врахувати її позицію, викладену у відзиві на позов. Зміст заяви відповідачки свідчить про те, що вона не наполягала на особистій участі в судовому засіданні та не подала доказів, які б спростовували фактичне проживання дитини з батьком або належне виконання батьком основного обсягу щоденних обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, укладеному 13 травня 2022 року Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 605. Сторони є батьками малолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Судом встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені. Сторони тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спільного сімейного побуту не мають, подружні відносини фактично не підтримують, спільного бюджету не формують, а примирення між ними не досягнуто.
Факт припинення спільного проживання сторін з 01 грудня 2024 року прямо відображений у письмовому договорі від 01 лютого 2025 року, підписаному обома сторонами. Зазначений договір містить також погодження сторін щодо фактичного проживання дитини разом із батьком та підтвердження того, що батько забезпечує дитині належні умови проживання, харчування, медичний догляд, безпеку, розвиток і побут.
Суд враховує, що відповідачка, заперечуючи проти стягнення заборгованості, фактично не спростувала обставину окремого проживання сторін, не спростувала факт проживання дитини разом із батьком, не надала суду доказів того, що вона у повсякденному режимі виконує основний обсяг обов`язків щодо догляду, виховання, побутового забезпечення та фактичного утримання дитини.
З огляду на встановлені обставини суд доходить висновку, що шлюб сторін фактично розпався, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б реальним відносинам сторін та інтересам дитини, яка фактично проживає з батьком у сформованому стабільному середовищі.
Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них або інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Оскільки матеріалами справи підтверджено фактичне припинення шлюбних відносин, окреме проживання сторін, відсутність спільного господарства, відсутність наміру на відновлення сімейного життя, а також те, що дитина фактично проживає з батьком, суд вважає позовну вимогу про розірвання шлюбу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно зі статтею 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
За змістом статей 160, 161 Сімейного кодексу України питання проживання дитини вирішується батьками за домовленістю, а у разі спору — судом з урахуванням ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини, віку дитини, стану її здоров`я та інших обставин, що мають істотне значення.
Разом із тим у цій справі суд виходить з того, що позивач не просить суд штучно змінити місце проживання дитини, відібрати дитину від матері або вперше створити новий порядок її проживання. Заявлена вимога спрямована на судове підтвердження вже сформованого фактичного порядку життя дитини, який полягає у тому, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично постійно проживає разом із батьком, перебуває на його щоденному вихованні, догляді, побутовому забезпеченні та фактичному утриманні.
Така вимога за своєю правовою природою не є тотожною окремому спору про визначення місця проживання дитини в порядку статті 161 Сімейного кодексу України, оскільки суд у цій справі не вирішує питання про передачу дитини від одного з батьків іншому, не змінює її сталого середовища проживання та не створює нового фактичного порядку життя дитини. Суд лише перевіряє та оцінює, з ким дитина реально проживає після припинення фактичних шлюбних відносин між батьками, хто фактично здійснює її щоденне виховання, догляд, побутове забезпечення та утримання, і чи відповідає залишення дитини проживати з таким із батьків її найкращим інтересам.
Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, провадження № 61-14859св19, сформулював правовий висновок, відповідно до якого при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини участь органу опіки та піклування є обов`язковою, однак за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
З урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду суд виходить із того, що заявлена у цій справі вимога про залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком має характер судової фіксації вже існуючого фактичного стану, а не вирішення окремого спору про визначення місця проживання дитини у розумінні статті 161 Сімейного кодексу України.
Суд бере до уваги, що відповідачка, заперечуючи проти стягнення заборгованості за договором, водночас не спростувала сам факт проживання дитини разом із батьком, не надала доказів того, що дитина фактично проживає з нею, не заявила самостійної вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю, а також не надала доказів, що проживання дитини з батьком суперечить найкращим інтересам дитини.
Судом досліджено Акт про фактичне проживання дитини з батьком, самостійне виховання і утримання дитини батьком, складений 05 травня 2026 року. Зі змісту цього Акту вбачається, що дитина фактично проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 . За місцем проживання дитині забезпечені належні житлово-побутові умови, житлове приміщення є придатним для проживання малолітньої дитини, дитина має місце для сну, речі відповідно до віку, одяг, взуття, засоби гігієни, іграшки, умови для відпочинку, розвитку та перебування у стабільному домашньому середовищі.
В Акті також зазначено, що дитина має охайний зовнішній вигляд, доглянута, забезпечена відповідно до віку та сезону, не виглядає такою, що потребує стороннього забезпечення або перебуває без належного догляду. Батько самостійно забезпечує дитині харчування, побутовий догляд, придбання одягу, взуття та речей першої необхідності, медичний супровід, звернення до лікарів у разі потреби, організацію режиму дня, прогулянки, дозвілля, розвиток, безпеку та емоційну підтримку.
Вказаний Акт підписаний свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які проживають у тому ж будинку, що і позивач з дитиною, та підтвердили фактичне проживання дитини з батьком, належні умови проживання дитини, її охайний вигляд, забезпеченість необхідними речами, а також те, що мати дитини проживає окремо та не здійснює системної щоденної участі у вихованні й утриманні дитини.
Судом також досліджено письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Зазначені свідки підтвердили, що малолітній ОСОБА_3 фактично проживає разом із батьком, перебуває у належних житлово-побутових умовах, має охайний вигляд, забезпечений необхідними речами відповідно до віку, а саме батько здійснює його щоденний догляд, виховання, розвиток, побутове забезпечення та фактичне утримання. Також свідки підтвердили, що мати дитини проживає окремо та системної участі у повсякденному житті дитини не бере.
Суд оцінює Акт та письмові пояснення свідків у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема договором від 01 лютого 2025 року, поясненнями сторін, заявами сторін, свідоцтвом про народження дитини та відзивом відповідачки, у якому вона не заперечила сам факт проживання дитини з батьком.
Суд бере до уваги, що дитина є малолітньою, а тому особливого значення набувають сталість середовища проживання, безперервність догляду, емоційна стабільність, фактичне виконання батьківських обов`язків тим із батьків, з ким дитина проживає, а також здатність такого з батьків забезпечити дитині належний побут, догляд, безпеку та розвиток.
Встановлені судом обставини свідчать, що саме батько на теперішній час є тією особою, з якою пов`язане повсякденне життя дитини, її побут, режим дня, догляд, розвиток, безпека, емоційна підтримка та фактичне матеріальне забезпечення.
Суд вважає, що залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки не змінює її звичного середовища, не створює для неї додаткової нестабільності, а лише юридично фіксує вже сформований фактичний порядок життя, який підтверджений матеріалами справи.
Саме тому у цій справі відсутні підстави вважати, що суд вирішує окремий спір про визначення місця проживання дитини, який вимагав би застосування іншої процесуальної моделі. Суд лише встановлює, з ким фактично проживає малолітня дитина після припинення шлюбних відносин між батьками, та вирішує питання про залишення дитини проживати з тим із батьків, з ким вона реально проживає і хто фактично забезпечує її щоденні потреби.
Залишення малолітнього ОСОБА_3 проживати разом із батьком не позбавляє матір батьківських прав, не обмежує її право на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, якщо така участь відповідає інтересам дитини. Водночас така резолютивна частина рішення відображає фактичний порядок, який уже склався між сторонами, підтверджений доказами та відповідає принципу найкращих інтересів дитини.
З урахуванням правової позиції Верховного Суду, встановлених судом фактичних обставин, відсутності належних доказів існування іншого сталого місця проживання дитини, а також з огляду на те, що саме батько здійснює основний і безперервний обсяг щоденного виховання, догляду, побутового забезпечення та фактичного утримання дитини, суд дійшов висновку, що вимога про залишення малолітнього ОСОБА_3 проживати разом із батьком — ОСОБА_1 , який самостійно здійснює його щоденне виховання та утримання, є обґрунтованою і підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 
За статтею 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу матері або батька або у твердій грошовій сумі. 
Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що дитина фактично проживає разом із батьком та перебуває на його щоденному догляді, вихованні, побутовому забезпеченні й фактичному утриманні. Мати проживає окремо від дитини, не здійснює системної щоденної участі у її побуті та несе обов`язок брати участь у матеріальному забезпеченні дитини.
Суд окремо зазначає, що навіть у разі здійснення одним із батьків окремих платежів на утримання дитини така обставина сама по собі не є підтвердженням повноцінної участі такого з батьків у житті, вихованні та фактичному утриманні дитини. Сплата аліментів є не особливим проявом добровільної турботи, а законним обов`язком того з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Участь у житті дитини не вичерпується передачею грошових коштів. Реальне виховання та утримання малолітньої дитини охоплює щоденну присутність у її житті, організацію побуту, харчування, гігієни, режиму дня, лікування, розвитку, дозвілля, безпеки, емоційної підтримки, реагування на її потреби та прийняття поточних рішень щодо її повсякденного життя.
У даній справі саме батько фактично виконує цей постійний і безперервний обсяг обов`язків. Це підтверджується актом про фактичне проживання дитини з батьком, письмовими поясненнями свідків, договором між сторонами, а також тим, що відповідачка не спростувала фактичного проживання дитини з батьком.
Тому при вирішенні питання про аліменти суд виходить не з формального твердження про те, чи здійснювала відповідачка окремі платежі у певний період, а з реального розподілу батьківських обов`язків. Реальний стан полягає у тому, що дитина проживає з батьком, саме батько щоденно забезпечує її потреби та несе основний тягар виховання й утримання, а мати, проживаючи окремо, повинна брати участь у матеріальному забезпеченні дитини шляхом сплати аліментів.
Позивач просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі 8 000 грн щомісячно. Враховуючи вік дитини, її потреби, фактичне проживання дитини з батьком, обсяг витрат, які несе батько, відсутність доказів належної регулярної участі матері у матеріальному забезпеченні дитини, а також принцип рівності обов`язків батьків щодо дитини, суд вважає заявлений розмір аліментів розумним, співмірним і таким, що відповідає інтересам дитини.
При цьому суд зазначає, що визначення аліментів у твердій грошовій сумі не позбавляє сторони права у майбутньому звернутися до суду з вимогою про зміну розміру аліментів у разі істотної зміни матеріального становища сторін, стану здоров`я дитини або інших істотних обставин.
Щодо вимоги про стягнення 80 000 грн заборгованості за договором суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 01 лютого 2025 року між сторонами був підписаний письмовий договір, яким сторони, зокрема, погодили проживання дитини разом із батьком та участь матері у матеріальному утриманні дитини шляхом щомісячної сплати коштів у розмірі 10 000 грн до 10 числа поточного місяця.
Суд бере до уваги доводи відповідачки про те, що договір не був нотаріально посвідчений. Разом із тим суд не погоджується з тим, що відсутність нотаріального посвідчення повністю позбавляє цей документ будь-якого доказового значення у даній справі.
Разом із тим за своїм змістом зазначений договір одночасно регулює питання здійснення батьківських прав, виконання батьківських обов`язків тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, порядок участі матері у спілкуванні та вихованні дитини, а також питання сплати коштів на утримання дитини. Тобто за своєю правовою природою цей договір охоплює положення, які підпадають під регулювання статей 157 та 189 Сімейного кодексу України.
Відповідно до частини четвертої статті 157 Сімейного кодексу України договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини, укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 189 Сімейного кодексу України договір між батьками про сплату аліментів на дитину також укладається у письмовій формі та нотаріально посвідчується.
Судом встановлено, що Договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 лютого 2025 року нотаріально посвідчений не був, що прямо визнається сторонами та випливає зі змісту самого договору. За правилами статей 203, 215, 220 Цивільного кодексу України недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору має наслідком його нікчемність, якщо така форма прямо передбачена законом.
За таких обставин суд доходить висновку, що зазначений договір у частині встановлення самостійного договірного грошового обов`язку матері щодо щомісячної сплати 8 000 грн не може породжувати правових наслідків договору про сплату аліментів або договору щодо здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків у тому значенні, яке передбачене статтями 157, 189 Сімейного кодексу України. Відповідно, такий договір не може бути самостійною правовою підставою для стягнення з відповідачки 80 000 грн саме як “заборгованості за договором”.
Разом із тим нікчемність договору як правочину, що не відповідає встановленій законом нотаріальній формі, не позбавляє суд права оцінювати сам письмовий документ у сукупності з іншими доказами як письмовий доказ фактичних обставин, які мають значення для справи. Зокрема, цей документ підтверджує, що сторони на момент його підписання фактично проживали окремо, дитина залишилася проживати разом із батьком, батько здійснював її повсякденне виховання та утримання, а мати була обізнана з таким фактичним порядком і визнавала необхідність своєї участі у матеріальному забезпеченні дитини.
Суд також враховує, що сплата відповідачкою коштів за лютий та березень 2025 року може свідчити про фактичне визнання нею існування домовленостей сторін щодо участі у матеріальному забезпеченні дитини, однак така поведінка не усуває встановленого законом обов`язку нотаріального посвідчення договору і не перетворює нікчемний правочин на належну самостійну підставу для стягнення договірної заборгованості.
При цьому суд окремо зазначає, що відмова у стягненні 80 000 грн саме як заборгованості за ненотаріально посвідченим договором не означає звільнення матері від обов`язку утримувати дитину. Обов`язок матері брати участь в утриманні малолітньої дитини виникає не з такого договору, а безпосередньо із закону та факту материнства. Саме тому питання матеріального забезпечення дитини на майбутній період підлягає вирішенню судом шляхом стягнення аліментів відповідно до статей 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд виходить із того, що у справі наявні послідовні, взаємопов`язані та достатні докази для висновку про фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами, проживання дитини з батьком, належне виконання батьком основного обсягу обов`язків щодо дитини, відсутність системної участі матері у повсякденному житті дитини, а також наявність підстав для стягнення з матері коштів на утримання дитини за минулий період та аліментів на майбутній період.
Суд також враховує положення статті 3 Конвенції про права дитини, відповідно до яких в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. У даній справі найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_3 відповідає збереження стабільного середовища проживання з батьком, який фактично забезпечує дитині повсякденний догляд, побут, розвиток та матеріальне утримання.
Практика Європейського суду з прав людини виходить із того, що у справах, які стосуються дітей, інтереси дитини мають першочергове значення, а національний суд повинен оцінювати не лише формальні права батьків, але й реальні обставини життя дитини, її сталість, безпеку, прив`язаність та здатність кожного з батьків забезпечити належне середовище для розвитку.
Суд вважає, що у цій справі формальний підхід, за якого суд ігнорував би фактичне проживання дитини з батьком, самостійне виконання батьком щоденних обов`язків та відсутність системної участі матері у повсякденному житті дитини, не відповідав би принципу найкращих інтересів дитини.
Враховуючи викладене, уточнена позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 3, 7, 24, 110, 112, 141, 150, 153, 157, 160, 161, 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, статтями 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89, 141, 211, 263–265, 273, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд, —

УХВАЛИВ:

 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, розірвання шлюбу, залишення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком та стягнення аліментів на утримання дитини — задовольнити частково.
Розірвати шлюб, укладений 13 травня 2022 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 605.
Після розірвання шлюбу залишити малолітню дитину — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати разом із батьком — ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який самостійно здійснює щоденне виховання, догляд, побутове забезпечення та фактичне утримання малолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без участі матері.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання малолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі 8 000 грн щомісячно, починаючи з дня подання уточненої позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з індексацією відповідно до закону.
В задоволенні решти вимог – відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1331,20 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя          С.С. Федоріщев