Справа № 522/14391/25-Е
Провадження № 2/522/3679/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Шенцевої О.П.
при секретарі Сафтюк-Панько Б.Д.
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Екодом-1» про визнання недійсним договору №50а про сплату пайових внесків, -
В С Т А Н О В И В:
26 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Екодом-1», у якій позивач просить визнати недійсним договір №50а про сплату пайових внесків до Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» від 04 березня 2019 року, укладений між Обслуговуючим кооперативом «Екодом-1» та ОСОБА_2 .
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 28.12.2018 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на підставі Акта готовності об`єкта до експлуатації від 18.12.2018 року видано Сертифікат серії ОД №162183622574, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта – багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими приміщеннями (з урахуванням коригування проєктної документації) за адресою: АДРЕСА_1 , – вимогам державних будівельних норм, стандартів і правил. Замовником будівництва виступало ТОВ «ХАНБЕР».
29.12.2018 року розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №569 на підставі звернення замовника будівництва зазначеному об`єкту нерухомого майна присвоєно офіційну поштову адресу: АДРЕСА_2 .
Далі відбувся перехід права власності на спірний об`єкт нерухомості. Так, 07.04.2021 року між ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» в особі ТОВ «КУА «ОДЕСБУДІНВЕСТ», яке діяло на підставі договору про управління активами №13/05/2019-1 від 13.05.2019 року з відповідними додатковими угодами, та ТОВ «АГРОРОСЬ» укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., реєстровий №774. На підставі цього правочину ТОВ «АГРОРОСЬ» набуло право приватної власності на вказаний об`єкт.
Позивач наголосила, що відповідно до пункту 3.1 розділу «Гарантії» зазначеного договору продавець юридично засвідчив відсутність будь-яких обтяжень, заборон, арештів чи іпотеки щодо об`єкта нерухомості, а також відсутність прав третіх осіб на нього, при цьому належність права власності продавцю була перевірена нотаріусом шляхом аналізу відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
28.04.2021 року сторонами підписано акт приймання-передачі, за яким ТОВ «АГРОРОСЬ» прийняло квартиру у фактичне володіння та користування, а 05.05.2021 року укладено нотаріально посвідчений договір про повний розрахунок (реєстровий №1133), яким підтверджено виконання покупцем грошових зобов`язань. У цей же день ТОВ «АГРОРОСЬ» здійснило на користь продавця платіж у сумі 139 600,00 грн. з відповідним призначенням.
В подальшому, 16.06.2022 року, між ТОВ «АГРОРОСЬ» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М., реєстровий №450, на підставі якого за нею зареєстровано право приватної власності. У цей самий день сторонами підписано видаткову накладну №ЛНА-000022 на підтвердження фактичної передачі майна, а 17.06.2022 року позивачем здійснено безготівковий переказ на суму 2 295 000,00 грн., що свідчить про повний розрахунок за придбаний об`єкт.
Наведені обставини, на переконання позивача, підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яким право власності на квартиру АДРЕСА_4 а зареєстровано саме за нею.
Водночас первісно право власності на спірний об`єкт було зареєстровано 15.02.2019 року за ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №30312479) на підставі договору про сплату пайового внеску №28/09/18-50а від 28.09.2018 року, довідки ОК «ЕКОДОМ-1» №19/01/29-2 від 29.01.2019 року та акта приймання-передачі від 15.01.2019 року.
Разом із тим, позивач зазначила, що 04.03.2019 року, тобто вже після державної реєстрації права власності за ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД», між ОК «Екодом-1» в особі голови кооперативу Корнієнко Н.О. та ОСОБА_2 як асоційованим членом кооперативу укладено договір №50а про сплату пайових внесків, за умовами якого кооператив зобов`язався передати ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4 площею 77 кв.м. за умови повної сплати ним пайового внеску. Позивач підкреслила, що відповідно до п. 1.2 цього договору він одночасно вважався заявою про вступ до асоційованих членів кооперативу та рішенням голови кооперативу про прийняття до його складу.
Також згідно з умовами договору ОСОБА_2 нібито сплатив вступний внесок у розмірі 10% вартості об`єкта, а відповідно до Додатка №1 до договору – загалом 154 000,00 доларів США, що також підтверджувалося довідкою ОК «ЕКОДОМ-1» від 04.03.2019 року за вихідним №06/03/2019. Втім, позивач наполягала, що жодних належних та допустимих доказів фактичного перерахування зазначеної грошової суми – зокрема видаткової накладної, банківської платіжної інструкції, прибуткового касового ордера чи виписки з банківського рахунку кооперативу – матеріали справи не містять.
Крім того, позивач зазначила, що на підставі акта приймання-передачі від 10.06.2019 року ОК «Екодом-1» фактично передав ОСОБА_2 спірний об`єкт нерухомості, хоча на той момент право власності на нього вже було зареєстровано за іншою особою – ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД», а отже, кооператив не мав правових підстав для розпорядження цим майном.
Позивач вважає, що оскаржуваний договір від 04.03.2019 року не відповідає вимогам ЦПК, адже на момент його укладення право на об`єкт договору належало третій особі. 
Окрім цього, позивач зауважила, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа №522/19611/24-Е за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, зокрема спірної квартири АДРЕСА_4 , і зазначила, що постановою Одеського апеляційного суду від 10.12.2025 року цю справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. З огляду на це позивач наголосила, що ОСОБА_2 фактично оспорює її право власності на квартиру АДРЕСА_4 , що й зумовило необхідність звернення до суду з цим позовом.
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, їй присвоєно єдиний унікальний номер – 522/14391/25-Е (провадження №2/522/6834/25) та передано на розгляд судді Косіциній В.В.
На підставі службової записки судді Косіциної В.В. та розпорядження керівника апарату суду від 01.07.2025 № 1114/25, зазначену справу передано раніше визначеному складу суду.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду справа № 522/14391/25-Е надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевої О.П.
10 липня 2025 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, цивільну справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.
19 лютого 2026 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що позивачем не наведено та не доведено, які саме її права та інтереси порушено оспорюваним договором і в чому конкретно полягає таке порушення.
Відповідач зазначив, що заявлений ОСОБА_1 позов позбавлений будь-якої процесуальної мети та не спрямований на остаточне усунення правової невизначеності у відносинах сторін, а фактично має на меті встановлення обставин, які позивач у подальшому має намір використати в іншому судовому спорі.
Також відповідач наголосив, що позивачем не наведено жодного доказу того, яким чином зміст укладених правочинів суперечить нормам цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства чи його моральним засадам. Відповідач зауважив, що позивачем не доведено й того, що особи, які укладали оспорювані правочини, не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, а також не наведено жодних доказів того, що волевиявлення учасників цих правочинів не було вільним та не відповідало їхній внутрішній волі.
Відповідач стверджував, що станом на час розгляду справи оспорюваним договором, укладеним між ОСОБА_2 та ОК «ЕКОДОМ-1», жодні права, свободи чи інтереси позивача не порушено, а звернення до суду з вимогами на майбутнє чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено. 
Відповідач підкреслив, що станом на момент звернення до суду позивач є єдиним зареєстрованим власником спірного нерухомого майна, а тому про наявність перешкод у користуванні цим майном не йдеться.
06 березня 2026 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якій позивач звернула увагу, що доводи представника відповідача про нібито здійснену ОСОБА_2 повну оплату за договором №50а від 04.03.2019 року не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені належними й допустимими доказами. Зокрема, у відзиві на позовну заяву представник відповідача посилався на квитанції до прибуткових касових ордерів, акти приймання-передачі до договорів про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», а також на відповідні довідки, які нібито підтверджують факт повного розрахунку.
Водночас позивач наполягала, що зазначені твердження мають виключно декларативний характер, оскільки станом на момент подання відзиву представником відповідача не долучено до матеріалів справи жодної квитанції до прибуткового касового ордера, довідки чи іншого первинного бухгалтерського або фінансового документа, який би у встановленому законом порядку підтверджував факт здійснення відповідачем оплати пайових внесків у повному обсязі.
Крім того, позивач звернула увагу на посилання представника відповідача на висновки, викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.04.2025 року у справі №522/8107/22, від 24.11.2025 року у справі №522/8106/22, від 03.10.2025 року у справі №522/8195/22, у справі №522/7518/22, а також від 28.01.2026 року у справі №522/18886/23. Проте, наведені правові позиції не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у цій справі, оскільки предмет спору, підстави позову та фактичні обставини у зазначених справах істотно відрізняються від предмета та підстав позову у справі №522/14391/25-Е. Зокрема, позивач підкреслила, що у наведених судових рішеннях позивачем виступав ОК «ЕКОДОМ-1», який був стороною відповідних договорів, проте не був власником зазначеного у них нерухомого майна, тоді як у справі №522/14391/25-Е з позовом звернулася безпосередньо власниця спірного майна – ОСОБА_1 , яка просить визнати договір недійсним як укладений без належних правових підстав та з порушенням прав законного власника.
Також наведені в позовній заяві обставини та подані докази щодо послідовності набуття права власності на квартиру АДРЕСА_3 , підтверджують, що саме вона є єдиним і законним власником зазначеного об`єкта, право власності на який набуте у встановленому законом порядку. Водночас позивач наголосила, що відповідач ОСОБА_2 не визнає та фактично оспорює зазначене право власності, у зв`язку з чим звернула увагу суду на те, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа №522/19611/24-Е за позовом ОСОБА_2 про витребування спірного майна з нібито чужого незаконного володіння ОСОБА_1 . З огляду на викладене позивач дійшла висновку про наявність між сторонами реального спору щодо належності права власності на нерухоме майно, що зумовлює обґрунтованість та законність звернення до суду з цим позовом, спрямованим на захист її порушеного, невизнаного та оспорюваного права власності.
Окремо зазначила, що постановою Верховного Суду у справі №757/20926/20-ц встановлено, що 22.10.2015 року між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» укладено договір про співпрацю, яким визначено порядок взаємодії сторін у межах реалізації будівельного проєкту; підпунктом 2.1.1 пункту 2 цього договору передбачався порядок розподілу майна між сторонами, а пунктом 2.2 – право кожної сторони самостійно розпоряджатися закріпленими за нею майновими правами та приміщеннями. Позивач звернула увагу, що перелік та площі приміщень, які підлягали розподілу, мали бути визначені додатком №3 «Акт розподілу площ (приміщень) в Об`єкті», який відповідно до пункту 9.15 договору є його невід`ємною частиною, однак у матеріалах так званої «системної папки» цей додаток відсутній.
15.12.2015 року між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» укладено додаткову угоду №1 до договору про співпрацю, якою істотно змінено порядок розпорядження спільно створеним майном: зокрема, встановлено, що ОК «Екодом-1» має право здійснювати продаж приміщень об`єкта виключно за попередньою письмовою згодою ТОВ «Ханбер» на підставі договорів пайової участі, а отримані кошти підлягали спрямуванню виключно на фінансування будівництва; при цьому положення пункту 2.2 договору щодо права сторін самостійно розпоряджатися майном було виключено. Відтак, на переконання позивача, ОК «Екодом-1» не мав права здійснювати відчуження приміщень об`єкта без попереднього погодження з ТОВ «Ханбер».
З урахуванням наведеного позивач стверджувала, що ОК «Екодом-1» здійснив відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_2 без належних правових підстав та з перевищенням наданих йому повноважень, оскільки право власності на цей об`єкт було зареєстровано за ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД», що підтверджується матеріалами реєстраційної справи щодо квартири АДРЕСА_4 . Позивач зазначила, що зазначене свідчить про відсутність у ОК «Екодом-1» законних підстав для розпорядження спірним майном, а тому оспорюваний договір, на її переконання, укладено особою, яка не мала на це належних правових підстав, і він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує права законного власника майна.
10 березня 2026 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову, в якій просила вважати позовні вимоги у справі № 522/14391/25-Е наступними:
Визнати недійсним договір №50а про сплату пайових внесків до Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» від 04 березня 2019 року, укладений між Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1» (код ЄДРПОУ 39538271) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_3 , що було прийнято в судовому засіданні.
03 червня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача адвокат Желобницька А.О. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. 
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Заєць К.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.
Представник відповідача ОК «ЕКОДОМ-1, в судове засідання не з`явився про дату, час і місце слухання справи повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК.
Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що 28.12.2018 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради видало Сертифікат серії ОД №162183622574 на підставі Акта готовності об`єкта до експлуатації, який було складено та затверджено 18.12.2018 року.
Сертифікатом підтверджено відповідність закінченого будівництвом об`єкта - багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими приміщеннями (з урахуванням коригування проєктної документації), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , - вимогам державних будівельних норм, стандартів та правил. Замовником будівництва виступало ТОВ «ХАНБЕР».
29.12.2018 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради видано розпорядження №569, відповідно до якого, на підставі письмового звернення замовника будівництва - ТОВ «ХАНБЕР», об`єкту нерухомого майна - багатоквартирному житловому будинку з підземним паркінгом та вбудовано-прибудованими приміщеннями, що зведений за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , - присвоєно офіційну поштову адресу: АДРЕСА_2 .
Згідно матеріалів справи вбачається, що 04.03.2019 року між ОК «Екодом-1», представленим головою кооперативу Корнієнко Н.О., та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено договір №50а, про сплату пайових внесків до ОК «Екодом-1».
Відповідно до п. 1.1 вищезазначеного договору ОК «Екодом-1» зобов`язується організувати будівництво багатоповерхового житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями по АДРЕСА_1 , за рахунок внесків ОСОБА_2 та внесків інших асоційованих членів ОК «Екодом-1», здати його в експлуатацію, передати ОСОБА_2 квартиру в Об`єкті будівництва, а саме квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 77 кв.м., та всі документи, необхідні Учаснику для реєстрації права власності на нього, а Учасник зобов`язується сплатити до ОК «Екодом-1» внески у розмірах та в порядку, встановлених цим Договором та додатками до нього, та має право отримати Об`єкт нерухомості лише за умови повної сплати внеску
Пунктом 1.2 Договору встановлено, що даний Договір вважається заявою ОСОБА_2 про вступ до асоційованих членів ОК «Екодом-1». Після сплати вступного внеску на користь ОК «Екодом-1» даний договір вважається рішенням голови ОК «Екодом-1» про прийняття ОСОБА_2 до асоційованих членів ОК «Екодом-1».
Згідно з умовами зазначеного договору, ОСОБА_2 нібито сплатив вступний внесок у розмірі 10% від вартості об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 77 кв.м.
До вищезазначеного договору №50а додано Додаток №1 «Порядок сплати внесків», у якому вказано, що на момент підписання договору ОСОБА_2 сплатив суму в розмірі 154 000,00 доларів США, який мав на меті деталізувати порядок і розмір внесків, які підлягали сплаті асоційованим членом кооперативу.
04.03.2019 року ОК «ЕКОДОМ-1» було оформлено довідку за вихідним номером 06/03/2019, в якій зазначено, що ОСОБА_2 є асоційованим членом зазначеного кооперативу. Також у змісті цієї довідки міститься твердження про нібито повне виконання ОСОБА_2 своїх фінансових зобов`язань перед кооперативом, а саме - про сплату пайового внеску у розмірі 154 000,00 доларів США. 
Разом із тим, на підтвердження фактичного перерахування ОСОБА_2 вказаної грошової суми, відсутні належні письмові докази щодо зарахування коштів у валюті платежу.
Так, судом встановлено, що 07.04.2021 року між ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД», інтереси якого на підставі договору про управління активами №13/05/2019-1 від 13.05.2019 року, а також відповідних додаткових угод №1 від 13.11.2019 року та №2 від 04.11.2020 року, представляє ТОВ «КУА «ОДЕСБУДІНВЕСТ», з однієї сторони, та ТОВ «АГРОРОСЬ», з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 .
Правочин посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №774. На підставі зазначеного договору ТОВ «АГРОРОСЬ» набуло право приватної власності на вказаний об`єкт житлової нерухомості.
28.04.2021 року між ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» та ТОВ «АГРОРОСЬ» було складено та підписано акт приймання-передачі об`єкта нерухомого майна, відповідно до якого ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» здійснило передачу, а ТОВ «АГРОРОСЬ» - прийняття у фактичне володіння та користування квартири АДРЕСА_3 .
05.05.2021 року між ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД», від імені та в інтересах якого, а також за рахунок активів якого на підставі договору про управління активами №13/05/2019-1 від 13.05.2019 року, з урахуванням змін, внесених договорами №1 від 13.11.2019 року та №2 від 04.11.2020 року, діє ТОВ «КУА «ОДЕСБУДІНВЕСТ», та ТОВ «АГРОРОСЬ» укладено нотаріально посвідчений договір про повний розрахунок, який засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. та внесено до реєстру нотаріальних дій за №1133.
Зазначеним договором сторони підтвердили належне виконання ТОВ «АГРОРОСЬ» своїх зобов`язань щодо повного здійснення грошового розрахунку за об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_3 .
Цього ж дня ТОВ «АГРОРОСЬ» здійснило на користь ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» грошовий платіж у сумі 139 600,00 грн., з призначенням платежу: «кінцева оплата за квартиру АДРЕСА_6 ».
16.06.2022 року між ТОВ «АГРОРОСЬ» (далі - Продавець), з однієї сторони, та ОСОБА_1 (далі - Покупець), з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 . Зазначений правочин посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №450. На підставі цього договору за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на вказану квартиру.
У той самий день, на підтвердження фактичної передачі об`єкта нерухомості Покупцеві, сторонами було підписано видаткову накладну №ЛНА-000022, яка є розрахунковим документом та підтверджує здійснення передачі у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_6 , відповідно до умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право приватної власності на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_3 , зареєстровано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
17.06.2022 року ОСОБА_1 було здійснено безготівковий грошовий переказ на користь ТОВ «АГРОРОСЬ» у сумі 2 295 000,00 грн., із зазначенням призначення платежу: «За квартиру згідно накладної №ЛНА-000022 від 16.06.2022, АДРЕСА_7 », що підтверджує повний розрахунок за вказаний об`єкт нерухомості.
Слід зауважити, що до моменту відчуження зазначеного об`єкта нерухомого майна, право власності на нього належало ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД», яке набуло це право та зареєструвало його 15.02.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна №30312479.
Підставами для державної реєстрації права власності ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» слугували такі документи:
– договір про сплату пайового внеску №28/09/18-50а від 28.09.2018 року, укладений з обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1»;
– довідка №19/01/29-2 від 29.01.2019 року, видана ОК «ЕКОДОМ-1»;
– акт приймання-передачі від 15.01.2019 року, оформлений тим самим кооперативом.
Таким чином, єдиним законним власником квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним записом у державному реєстрі та оригіналами правовстановлюючих документів, які знаходяться у її володінні.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із положеннями, зокрема, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Пунктом 7 статті 92 Конституції України визначено, що правовий режим власності визначається виключно законами України.
Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою ст. 11 ЦК України визначено, шо цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій.
Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
На момент укладення 04.03.2019 року договору №50а, про сплату пайових внесків до ОК «Екодом-1», останній не був власником АДРЕСА_7 
15.02.2019 року право власності було зареєстровано за ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна №30312479
Таким чином, ОК «Екодом-1» не мав передбачених законом повноважень щодо розпорядження майном, а тому, укладаючи договір про сплату пайових внесків, діяв всупереч вимогам ст. 319 ЦК України, відповідно до якої право розпорядження майном належить власнику.
Після державної реєстрації права власності за ПАТ «ЗНВКІФ «ХАННЕР-СХІД» ОК «Екодом-1» не мав правових підстав повторно укладати договори щодо тих самих квартир з іншою особою та приймати на себе зобов`язання щодо передачі вже відчужених об`єктів нерухомого майна.
Саме лише посилання на договір про сплату пайових внесків та інші документи, які не посвідчують виникнення права власності, не може бути достатньою правовою підставою для задоволення віндикаційного позову.
Отже, зміст спірного правочину суперечив вимогам цивільного законодавства, що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України є порушенням загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відтак наявні підстави для визнання такого правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України.
Аналогічні висновки містить Постанова Верховного суду від 19.06.2026 року (справа № 747/596/24, провадження № 61-13661св25).
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 215 ЦК України (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16).
Згідно висновків Постанови Верховного суду від 09.09.2024 року (справа № 466/3398/21, провадження № 61-2058сво23), однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.05.2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).
Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (див. пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21.12.2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).
Відповідно до частини першої ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій ст. 10 ЦПК України
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі- Конвенція), закріплено право на справедливий суд.
З огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦПК України, Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski V. Poland), заява № 31443/96, ECHR 2002-Х; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05).
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «правомірні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland) (заява № 12742/87); ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).
Інші доводи учасників справи, які не знайшли окремого відображення у цьому рішенні, були предметом дослідження суду, однак не спростовують встановлених обставин, не впливають на правильність наведених висновків та не мають вирішального значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
У відповідності до положень ч. 1, ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати — залежно від результатів розгляду справи.
Як слідує з матеріалів справи, при зверненні до суду позивач сплатила судовий збір, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією, який підлягає стягненню на її користь з відповідачів в рівних частках.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 76, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Екодом-1» про визнання недійсним договору №50а про сплату пайових внесків – задовольнити.
Визнати недійсним договір №50а про сплату пайових внесків до Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» від 04 березня 2019 року, укладений між Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1» (код ЄДРПОУ 39538271) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» (код ЄДРПОУ 39538271) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 14298 (чотирнадцять тисяч двісті дев`яносто вісім) гривень 40 (сорок) копійок в рівних частках, а саме по 7149 гривень 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повний текст рішення складений 09.07.2026 року.

Суддя: