Справа № 160/1830/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Радчука А.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною та скасування постанови, - 

В С Т А Н О В И В:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, в якому позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати Постанову від 04.11.2025 про заборону в`їзду в Україну громадянину Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 5 (п`ять) років;
- визнати протиправною та скасувати Постанову від 29.11.2025 про заборону в`їзду в Україну громадянину Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 3 (три) роки.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 передано за підсудністю до Одеського окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2026 року, справу №160/1830/26 передано судді Радчуку А.А.
Ухвалою суду від 06.04.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України у письмовому провадженні.
Позов обґрунтований тим, що відповідачем стосовно позивача винесено дві Постанови про заборону в`їзду в України від 04.11.2025 р. та від 29.11.2025 р., строком заборони на 5 та 3 роки відповідно, з огляду на наступні обставини. Постановою від 04.11.2025 р. № 007546Е позивача було визнано адміністративного правопорушення, передбаченою частиною 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 5 100,00 грн. Постанову про накладення адміністративного стягнення № 007546Е від 04.11.2025 р. позивач отримав 04.11.2025 р. та штраф не сплатив. Пізніше після отримання від НОМЕР_2 прикордонного загону відповіді на адвокатський запит за вих. № 02.1/37335-25 від 26.12.2025 р., позивачу стало відомо про те, що відносно нього 04.11.2025 р. також прийнято Постанову про заборону в`їзду в України строком на 5 років, яку рахувати з 04.11.2025 по 03.11.2030. Постанова від 04.11.2025 р. була прийнята з наступним мотивуванням: « 04.11.2025 року о 21:20 під час прикордонного контролю на виїзд з України було виявлено громадянина Вірменії ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не виконав рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, на підставі ч. 2 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянствам», підпункту з пункту 2.3 розд. ІІ Інструкції № 946. Постанова від 04.11.2025 р. позивачу не вручалася. Також з відповіді на адвокатський запит від 26.12.2025 р. позивачу стало відомо про постанову про заборону в`їзду в України строком на 3 роки, прийняту 29.11.2025 р. на підставі ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянствам», підпункту «г», пункту 2.1. Інструкції № 946. Постанова від 29.11.2025 р. була прийнята з наступним мотивуванням: «Встановлено, що громадянин Вірменії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час попереднього перебування на території України не виконав постанову про накладення адміністративного стягнення №007546Е у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 (п`ять тисяч сто) грн., винесену 04.11.2025 р. старшим зміни прикордонних нарядів у пункті пропуску «Старокозаче» за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 203 КУпАП». Постанова від 29.11.2025 р. позивачу не вручалася. 
Вважаючи протиправними зазначені постанови про заборону в`їзду в України, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Доводи позову мотивовані тим, що існували обставини, які змушували позивача перебувати на території України попри те, що строк його перебування закінчився. Позивач буз змушений залишатися в України, коли строк його перебування закінчився, оскільки його батьки - мати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), батько ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) (копія Свідоцтва про народження додається) проживають в Україні за адресою: АДРЕСА_3 , є літніми людьми, важко хворіють та потребують догляду. У постанові про накладення адміністративного стягнення № 007546Е від 04.11.2025 р. зазначається, що при виборі розміру стягнення було враховано щире каяття винного і те, що обставини, що обтяжують відповідальність, не встановлено. При цьому, позивач вважає, що рішення про заборону в`їзду в Україну приймається, коли встановлено критичні причини та відсутні пом`якшувальні обставини. 
23.04.2026 року відповідачем за допомогою системи “Електронний суд” подано відзив на позовну заяву.
Відповідно до відзиву відповідач проти задоволення позову заперечує. Зазначає, що 04.11.2025 року відносно позивача посадовою особою впс « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (тип Б) в пункті пропуску «Старокозаче» було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення за здійснення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, а саме: за перевищення іноземцем встановленого строку перебування в Україні на 492 доби. Під час здійснення прикордонного контролю було встановлено, що ОСОБА_5 не виконав рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 13.06.2024 року. 04.11.2025 на підставі частини 2 статті 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI, підпункту 3 пункту 2.3 розділу ІІ Інструкції, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 №946, у зв`язку із невиконанням рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства посадовою особою впс « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (тип Б) винесено постанову про заборону в`їзду на територію України терміном на 5 (п`ять) років з проставлення штампу №103/194 «Заборонено в`їзд в Україну терміном на 5 (п`ять) років» в паспортному документі іноземця, з підписом посадової особи та вказанням дати проставлення відмітки 04.11.2025, засвідченою номерною печаткою. У подальшому у зв`язку із невиконанням рішення уповноваженої посадової особи про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн., 29.11.2025 року на підставі пункту 6 частини 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та підпункту «ґ» пункту 2.1 розділу ІІ Інструкції №946, НОМЕР_2 прикордонним загоном було заборонено в`їзд в Україну терміном на 3 (три) роки позивачу. Таким чином, на переконання відповідача, позовні вимоги є безпідставними, а дії в/ч НОМЕР_1 – законними.
01.05.2026 року представником позивача за допомогою системи “Електронний суд” подані додаткові пояснення.
У поданих поясненнях зазначено, що постанову про накладення адміністративного стягнення № 007546Е від 04.11.2025 р. позивач отримав 04.11.2025 р., однак не мав можливості сплатити штраф на місці, оскільки він виїхав за територію України в іншу державу, перерахувати кошти, перебуваючи на території іншої держави, було неможливо, а у батьків, щоб оплатити за нього штраф, не було фінансових можливостей, оскільки вони пенсіонери та хворі люди. Станом на зараз, штраф у розмірі 5 100,00 грн. сплачено, про що надаються докази сплати.
Щодо поважності причин перебування на території України поза законним строком перебування, представник позивача наголошував, що батьки позивача важкохворі люди та потребують повсякденної турботи та забезпечення. Позивач був змушений залишатися в Україні попри те, що строк його перебування закінчився. Позивач єдина дитина батьків та після спливу строку на перебування на території України виїздив, щоб знову в`їхати через 90 днів та узаконити своє перебування на території України, однаку був затриманий в пункті пропуску через державний кордон «Старокозаче». Сторона позивача просить прийняти до уваги, що позивачу необхідно перебувати на території України для догляду за хворими батьками, які потрібують фінансової допомоги та стороннього догляду.
Інші заяви по суті справи до суду не надходили. 
З огляду на заявлені позивачем вимоги, справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.
Позивач – ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Республіки Вірменія.
Згідно нотаріально засвідченого перекладу Свідоцтва про народження НОМЕР_4 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Єреван, Вірменська РСР, та його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
З матеріалів справи вбачається, що батько позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 23.07.2014 року, та місце його проживання, згідно відмітки на стор. 12 паспорту, 08.08.2014 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 . Мати позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , документована Посвідкою на постійне проживання в Україні, виданою 06.05.2010 року безстроково, та місце її проживання, згідно відмітки у посвідці, з 12.05.2010 року зареєстроване у м. Дніпропетровськ, зокрема з 13.06.2014 року - за адресою: АДРЕСА_3 .
04.11.2025 року старшим зміни прикордонних нарядів в пункті пропуску через державний кордон «Старокозаче» винесено Постанову про накладення адміністративного стягнення № 007546Е, якою ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) визнано таким, що вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу 5100,00 грн.
У постанові зазначено, що «О 21:20 04.11.2025 р. в пункті пропуску «Старокозаче», що розташований на території Старокозацької сільської територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської області під час здійснення прикордонного контролю на виїзд з України прикордонним нарядом «Перевірка документів» було виявлено громадянина Вірменії ОСОБА_2 ( ОСОБА_7 ), який перевищив встановлений термін перебування в Україні на 492 дні. Документи, що підтверджують продовження строку перебування в Україні відсутні. Своїми діями порушив вимоги н. п. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування ти продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців ти осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 р.».
Позивач у позові підтвердив, що постанову про накладення адміністративного стягнення № 007546Е від 04.11.2025 року отримав 04.11.2025 року, проте штраф не сплатив, оскільки, виїхавши з України не мав на це можливості на території іншої держави.
Разом із відповіддю на відзив позивач надав до суду електронну квитанцію №2309-4174-9712-0091, згідно якою 28.04.2026 року до бюджету сплачений штраф 5100,00 грн.
04.11.2025 року старшим зміни прикордонних нарядів в пункті пропуску через державний кордон «Старокозаче» прийнято постанову про заборону в`їзду в Україну громадянину Вірменії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чоловічої статі, тимчасово не працює, паспорт громадянина Вірменії для виїзду за кордон № НОМЕР_6 від 15.03.2023 року, орган що видав 001, в`їзд в Україну строком на 5 (п`ять) років, яку рахувати з 04.11.2025 по 03.11.2030 року включно. Постанова затверджена начальником НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України 04.11.2025 року
Підставою для заборони в`їзду зазначено: ч. 2 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», підпункт 3 пункту 2.3 розділу ІІ Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 05.12.2011 № 946.
Обставини порушення описані таким чином: 04.11.2025 року о 21:20 під час прикордонного контролю на виїзд з України було виявлено громадянина Вірменії ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не виконав рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 13.06.2024 року.
04.11.2025 року у паспортному документі позивача проставлена відмітка про заборону в`їзду в Україну строком на 5 (п`ять) років до 03.11.2030 року. 
29.11.2025 року старшим офіцером групи по роботі з іноземцями відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу НОМЕР_2 прикордонного загону прийнято постанову про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Вірменія ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чоловічої статі, тимчасово не працює, закордонний паспорт громадянина Республіки Вірменія серії НОМЕР_6 , виданий 15.05.2023, органом 001, в`їзд в Україну строком на три роки. Постанова затверджена начальником НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України 29.11.2025 року
Підставою для заборони в`їзду зазначено: ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», підпункт «ґ» пункту 2.1 розд. ІІ Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 05.12.2011 № 946.
Обставини порушення описані таким чином: вказаний громадянин під час попереднього перебування на території України не виконав постанову про накладення адміністративного стягнення №007546Е у вигляді штрафу в розмірі 5100 (п`ять тисяч сто) грн., винесену 04.11.2025 старшим зміни прикордонних нарядів у пункті пропуску «Старокозаче» за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 203 КУпАП.
Позивач у позові зазначив, що вказані постанови про заборону в`їзду в Україну від 04.11.2025 року та від 29.11.2025 року він не отримував, а дізнався про них у зв`язку з отриманням відповіді на адвокатський запит, поданий в його інтересах.
Листом НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України вих. № 02.1/37335-25 від 26.12.2025 року представнику позивача надіслані копії постанов про заборону в`їзду в Україну від 04.11.2025 року та від 29.11.2025 року, а також копію постанови про накладення адміністративного стягнення №007546Е від 04.11.2025 року. 
Не погоджуючись із постановами про заборону в`їзду в Україну від 04.11.2025 року та від 29.11.2025 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно положень статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку (ч. 1).
Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації (ч. 2).
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (ч. 3).
Стаття 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає документи для в`їзду в Україну та виїзду з України іноземців та осіб без громадянства.
Зокрема, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 15 Закону, в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України. 
Стаття 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну.
Так, відповідно до ч. 1 цієї статті, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:
в інтересах забезпечення національної безпеки України та запобігання іншим протиправним діям, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, або боротьби з організованою злочинністю;
якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;
якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;
якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;
якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;
якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;
якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.
Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.
Згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
У відповідності з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, яким не дозволяється в`їзд в Україну, при спробі в`їзду в Україну в пункті пропуску через державний кордон України не перетинають державний кордон України та в найкоротший строк повертаються в державу, з якої вони прибули, або в державу, яка видала паспортний документ.
У разі неможливості негайного повернення іноземця або особи без громадянства вони перебувають у пункті пропуску через державний кордон України до їх повернення.
Таким іноземцям та особам без громадянства у паспортному документі проставляється відмітка про заборону в`їзду в Україну на термін, зазначений у рішенні, прийнятому відповідно до частини третьої статті 13 цього Закону.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», однією з основних функцій Державної прикордонної служби України є здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення. 
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль здійснюється щодо: 
1) осіб, які перетинають державний кордон; 
2) транспортних засобів, що перевозять через державний кордон осіб та вантажі; 
3) вантажів, що переміщуються через державний кордон.
Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль включає:
1) перевірку документів;
2) огляд осіб, транспортних засобів, вантажів;
3) виконання доручень уповноважених державних органів України;
4) перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України;
5) реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон;
6) перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених.
Згідно з ч. 5 ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль забезпечується шляхом, зокрема:
1) установлення режиму в пунктах пропуску через державний кордон та здійснення контролю за його додержанням;
2) застосування технічних засобів прикордонного контролю, використання службових собак та інших тварин;
3) створення і використання баз даних про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, яким не дозволяється в`їзд в Україну або яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені і втрачені паспортні документи, а також інших передбачених законом баз даних, ін.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів та вантажів здійснюються:
1) у пунктах пропуску через державний кордон;
2) поза пунктами пропуску у випадках, передбачених частиною третьою цієї статті;
3) на території суміжних держав у порядку, передбаченому статтею 26 цього Закону.
Стаття 6 Закону України «Про прикордонний контроль» визначає загальні процедури прикордонного контролю.
Зокрема, за приписами ч. 1 ст. 6 Закону України «Про прикордонний контроль», перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.
За приписами ч. 3 ст. 6 Закону України «Про прикордонний контроль», пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про прикордонний контроль», паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
Відповідно до ч.ч. 2-5 ст. 7 Закону України «Про прикордонний контроль», у ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон (ч. 2).
Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити перевірку підтверджуючих документів та повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.
Паспортні та інші документи осіб перевіряються в кабінах паспортного контролю, на смугах руху транспорту, у контрольних павільйонах, службових приміщеннях пунктів пропуску через державний кордон чи безпосередньо в транспортних засобах (ч. 3).
З метою виявлення потенційних загроз національній безпеці України, підвищення рівня авіаційної безпеки, завчасного виявлення осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду чи ухиляються від відбуття кримінальних покарань, уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють обробку наданих перевізниками даних реєстрації пасажирів. За ненадання або надання недостовірних даних реєстрації пасажирів перевізники несуть відповідальність, визначену законом (ч. 4).
Стаття 8 Закону України «Про прикордонний контроль» визначає умови перетинання державного кордону іноземцями та особами без громадянства у разі в`їзду в Україну.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про прикордонний контроль», уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови:
1) наявності в нього дійсного паспортного документа;
2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну;
3) наявності в нього в`їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України;
4) підтвердження мети запланованого перебування;
5) наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку;
6) виконання ним вимог щодо строків перебування в Україні.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про прикордонний контроль», іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.
Згідно з ч. 3 ст. 8 Закону України «Про прикордонний контроль», уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі виїзду з України за умови:
1) наявності в нього дійсного паспортного документа;
2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону виїзду з України.
У відповідності з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну здійснюється за процедурами контролю першої лінії, а у передбачених цим Законом випадках - також за процедурою контролю другої лінії.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про прикордонний контроль», процедура здійснення контролю першої лінії передбачає проведення перевірки:
1) паспортного документа з метою встановлення його дійсності, наявності відповідно до вимог законодавства посвідки на постійне проживання чи візи;
2) наявності чи відсутності у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону в`їзду в Україну та про доручення правоохоронних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон;
3) відміток про перетинання державного кордону в паспортному документі іноземця або особи без громадянства.
Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 № 946 затверджена Інструкція про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі – Інструкція №946), яка визначає порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України (далі - орган охорони державного кордону) рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - іноземець).
Предметом спору у зазначеній справі є правомірність постанов про заборону в`їзду в Україну від 04.11.2025 року строком на п`ять років та від 29.11.2025 року строком на три роки позивачу – громадянину Республіки Вірменія ОСОБА_8 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Щодо постанови про заборону в`їзду в Україну від 04.11.2025 року строком на п`ять років, судом встановлено, що підставою для заборони в`їзду визначено ч. 2 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та підпункт 3 пункту 2.3 розділу ІІ Інструкції № 946, а саме:
відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку. Таким іноземцям та особам без громадянства органами охорони державного кордону забороняється в`їзд в Україну строком на п`ять років. Відомості про них в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежується право виїзду з України;
відповідно до підпункту 3 пункту 2.3 розділу ІІ Інструкції №946, рішення про заборону в`їзду в Україну відповідно до частини другої статті 14 і частини першої статті 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" приймається строком на п`ять років стосовно іноземців, виявлених в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України під час їх виїзду з України після закінчення терміну, визначеного для виконання ними рішення про примусове повернення.
Обставини порушення вищезазначених норм у постанові від 04.11.2025 року описані таким чином: 04.11.2025 року о 21:20 під час прикордонного контролю на виїзд з України було виявлено громадянина Вірменії ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не виконав рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 13.06.2024 року. 
З наведеного слідує, що стосовно позивача було наявне невиконане рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 13.06.2024 року. 
Як повідомив відповідач у відзиві, під час здійснення прикордонного контролю було встановлено, що ОСОБА_5 не виконав рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 13.06.2024 року. 
У позовній заяві та у відповіді на відзив стороною позивача не наведено пояснень щодо наявності стосовно позивача рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 13.06.2024 року. 
До матеріалів справи не надано доказів оскарження та скасування зазначеного рішення.
Отже, за наявності чинного, проте не виконаного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 13.06.2024 року, відповідач мав підстави для прийняття постанови про заборону позивачу в`їзду в Україну від 04.11.2025 року строком на п`ять років відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та підпункту 3 пункту 2.3 розділу ІІ Інструкції № 946.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині оскарження постанови про заборону в`їзду в Україну від 04.11.2025 року строком на п`ять років.
Щодо постанови про заборону в`їзду в Україну від 29.11.2025 року, судом встановлено, що підставою для заборони в`їзду визначено ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та підпункт «ґ» пункту 2.1 розд. ІІ Інструкції № 946, а саме:
відповідно до абз. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;
відповідно до підпункту «ґ» пункту 2.1 розділу ІІ Інструкції №946, рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю (далі - рішення про заборону в`їзду в Україну) приймається органом охорони державного кордону в разі, якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.
Обставини порушення у постанові від 29.11.2025 року описані таким чином: вказаний громадянин під час попереднього перебування на території України не виконав постанову про накладення адміністративного стягнення №007546Е у вигляді штрафу в розмірі 5100 (п`ять тисяч сто) грн., винесену 04.11.2025 старшим зміни прикордонних нарядів у пункті пропуску «Старокозаче» за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 203 КУпАП.
Так, судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення № 007546Е від 04.11.2025 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ) визнано таким, що вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу 5100,00 грн.
У постанові зазначено, що «О 21:20 04.11.2025 р. в пункті пропуску «Старокозаче», що розташований на території Старокозацької сільської територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської області під час здійснення прикордонного контролю на виїзд з України прикордонним нарядом «Перевірка документів» було виявлено громадянина Вірменії ОСОБА_2 ( ОСОБА_7 ), який перевищив встановлений термін перебування в Україні на 492 дні. Документи, що підтверджують продовження строку перебування в Україні відсутні. Своїми діями порушив вимоги н. п. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування ти продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців ти осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 р.».
Суд зауважує, що правомірність вказаної постанови не є предметом розгляду у даній справі. 
Разом із відповіддю на відзив позивач надав до суду електронну квитанцію №2309-4174-9712-0091, згідно якою 28.04.2026 року до бюджету сплачений штраф 5100,00 грн.
Тобто, станом на дату прийняття відповідачем постанови про заборону в`їзду від 29.11.2025 року позивачем дійсно не було виконано постанову про накладення адміністративного стягнення № 007546Е від 04.11.2025 року, строк виконання якої передбачений ст. 307 КУпАП та становить п`ятнадцять днів з дня вручення постанови про накладення штрафу.
Позивач у позові підтвердив, що постанову про накладення адміністративного стягнення № 007546Е від 04.11.2025 року отримав 04.11.2025 року, проте штраф не сплатив, оскільки, виїхавши з України, не мав на це можливості на території іншої держави.
Однак, наведені пояснення позивача щодо неможливості сплатити штраф у даному випадку не є підставою незастосування відповідачем приписів ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та підпункту «ґ» пункту 2.1 розд. ІІ Інструкції № 946, оскільки позивач постанову про накладення адміністративного стягнення № 007546Е від 04.11.2025 року отримав 04.11.2025 року, не оскаржив, а також не надав доказів звернення до відповідача щодо повідомлення причин неможливості своєчасного виконання постанови та сплати штрафу.
Статтею 13 Закону України «Про прикордонний контроль» передбачена перевірка дотримання правил і строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Так, відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 13 Закону, відсутність відмітки про перетинання державного кордону на в`їзд в Україну у паспортному документі, а у випадках, передбачених законодавством, в іншому документі або в імміграційній картці іноземця або особи без громадянства, які перебувають на території України, є підставою для проведення перевірки уповноваженими законом правоохоронними органами дотримання ними правил та строку перебування на території України. Іноземці або особи без громадянства, які не підтвердили дотримання ними правил та строку перебування на території України, притягуються до відповідальності відповідно до закону.
Загальні засади організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон встановлено Інструкцією з організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, затвердженою Наказом Адміністрації ДПС від 05 червня 2012 року № 407, відповідно до підпункту 2.5.6 пункту 2.5 якої під час проведення стандартної перевірки документів прикордонний наряд «Перевірка документів» повинен здійснити пошук необхідної інформації у відповідних базах даних Державної прикордонної служби України.
Згідно з підпунктом 2.8.2 пунктом 2.8 вказаної Інструкції, під час здійснення стандартної перевірки документів іноземців та осіб без громадянства потрібно додатково перевіряти - під час виїзду з України: документи, передбачені частиною першою статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; виконання вимог щодо дотримання встановлених законодавством правил і строків перебування в Україні (підраховується автоматизовано відповідно до Положення).
Так, відповідно до пункту 5 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 20.07.2015 № 884, під час виїзду іноземця з території України посадова особа Держприкордонслужби перевіряє чи не перевищив він строк перебування на території України шляхом відрахування від дня фактичного виїзду 180 днів назад. Іноземець не порушив зазначений строк, якщо в межах цього 180-денного періоду він перебував на території України не більше 90 днів.
У разі виявлення перевищення іноземцем дозволеного йому строку перебування на території України посадова особа Держприкордонслужби діє відповідно до Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом МВС від 18 вересня 2013 року № 898, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 жовтня 2013 року за № 1729/24261.
За таких обставин, враховуючи, що правомірність постанови про накладення адміністративного стягнення № 007546Е від 04.11.2025 року не є предметом розгляду у даній справі та зазначена постанова є чинною, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині оскарження постанови про заборону в`їзду в Україну від 29.11.2025 року строком на три роки.
Враховуючи сукупність наведених обставин, суд доходить висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні.
Доводи позивача не знайшли свого підтвердження. 
Загалом позивач у якості підстав для скасування постанов про заборону в`їзду в Україну від 04.11.2025 року та від 29.11.2025 року посилається на наявність поважних причин перебування на території України поза законним строком перебування, а саме батьки позивача проживають в Україні за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , є літніми людьми, важко хворіють та потребують догляду. 
Сторона позивача просить прийняти до уваги, що позивачу необхідно перебувати на території України для догляду за хворими батьками, які потрібують фінансової допомоги та стороннього догляду.
Водночас, вирішуючи спір, суд зазначає, що, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі, викладеного, враховуючи, що оскаржувані постанови прийняті відповідачем у відповідності з критеріями, встановленими ч. 2 ст. 2 КАС України, та порушень з боку суб`єктів владних повноважень судом не встановлено, то, відповідно, судом не можуть бути задоволені позовні вимоги лише з підстав наявності у позивача особистих причин чи підстав для перебування в Україні (необхідність турбуватись за літніми батьками). 
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених вимог не спростовують. 
При цьому, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява №4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі"Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на зазначене, оцінюючи докази, які є у справі, в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.
У зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову, розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України, 
В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною та скасування постанови – відмовити.
Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржено в порядку і строки, встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.