ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 758/13555/21
провадження № 61-10888св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Титаренко Микола Миколайович, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року в складі судді Якимець О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року в складі колегії суддів Поліщук Н. В., Мережко М. В., Соколової В. В., 

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.
Позовна заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач на інтернет сторінці Telegram (Телеграм) свого каналу «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 поширив недостовірну інформацію щодо нього, а саме зазначив, що « ОСОБА_3 является двоюродным братом ОСОБА_1 ...».

Як вбачається із загального контексту розміщеної відповідачем інформації мова йде про в.о. голови правління Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» ОСОБА_3 . 

Однак зазначена особа не є його двоюрідним братом та не має з ним родинних зв`язків будь-якого ступеня споріднення.

Вказував на те, що поширена інформація є як неправдивою, так і негативною, адже її зміст вказує на те, що, нібито, його двоюрідний брат бере участь у корупційних скандалах, а він сприяє своїм родичам в отриманні посад у державних органах, що може створити негативні наслідки для нього у вигляді недовіри з боку виборців як до особи, яка нібито порушує норми чинного законодавства та перевірки з боку антикорупційних органів. 

Позивач є політичним діячем, народним депутатом України і така недостовірна інформація може свідчити про порушення ним норм права.

Зазначав, що така інформація не відповідає дійсності, є недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації, гарантовані Конституцією України, Загальною декларацією прав людини, ЦК України.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет в месенджері Telegram (Телеграм) на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_3» такого змісту: « ОСОБА_3 является двоюродным братом ОСОБА_1 » та зобов`язати відповідача протягом десяти днів з дня набрання рішення суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ним ІНФОРМАЦІЯ_1 у мережі Інтернет в месенджері Telegram (Телеграм) на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_3» шляхом розміщення на його сторінці у мережі Інтернет в месенджері Telegram (Телеграм) на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_3» спростування такого змісту: «Спростування. 

Інформація, поширена мною ІНФОРМАЦІЯ_1 про ОСОБА_1 , що, нібито, він є двоюрідним братом ОСОБА_3 , є недостовірною та такою, що підлягає спростуванню».

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово. 

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Подільський районний суд міста Києва рішенням від 21 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду постановою від 20 червня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, установивши, що опублікована ІНФОРМАЦІЯ_1 о 16:38 год. на інтернет сторінці Телеграм - каналу «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_2  інформація розповсюджена саме відповідачем, ця інформація отримала форму поширення невизначеному колу осіб, стосувалася саме позивача та викладена у формі фактичного твердження, виходив із того, що позивач не довів факт недостовірності оспорюваної інформації, а також не довів, що ця інформація безпосередньо вплинула на його ділову репутацію, зокрема, що саме у зв`язку з цим мало місце погіршення ділової репутації, зниження його рейтингу з боку виборців та те, що поширення відповідачем оспорюваної інформації спричинило шкоду особистим немайновим благам позивача як учасника суспільних відносин. До того ж, вироку стосовно ОСОБА_3 не ухвалено, а тому причетність будь-кого до злочинних дій не доведено.

Київський апеляційний суд додатковою постановою від 19 грудня 2022 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Верховний Суд постановою від 11 жовтня 2023 року (провадження № 61-1625св23) касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Титаренка М. М., задовольнив частково. Постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказав, що посилаючись на те, що позивач не довів безпосереднього негативного впливу оспорюваної інформації на його ділову репутацію, апеляційний суд не перевірив доводів позивача про те, що опублікована відповідачем інформація була негативною стосовно нього, зміст цієї інформації вказує на те, що, нібито його двоюрідний брат причетний до корупційних скандалів, а він (позивач) як народний депутат, відомий політичний діяч, сприяє своїм родичам в отриманні посад у державних органах, що може створити негативні наслідки для нього як народного депутата України у вигляді недовіри з боку виборців як до особи, яка нібито порушує норми чинного законодавства та перевірки антикорупційних органів.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції 

Київський апеляційний суд постановою від 20 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Титаренком М. М. , залишив без задоволення, рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року залишив без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 

Суд апеляційної інстанції перевірив доводи ОСОБА_1 , які стали підставою для скасування судом касаційної інстанції раніше ухваленої у цій справі постанови апеляційного суду. 

Так, апеляційний суд указав, що відхиляє доводи позивача про те, що зміст спірної у цій справі інформації вказує на те, що нібито його двоюрідний брат причетний до корупційних скандалів, а він (позивач), як народний депутат, відомий політичний діяч, сприяє своїм родичам в отриманні посад в державних органах, що може створити негативні наслідки для нього як народного депутата України у вигляді недовіри з боку виборців як до особи, яка нібито порушує норми чинного законодавства та перевірки антикорупційних органів, оскільки вказана публікація не містить тверджень про сприяння позивача своїм родичам в отриманні посад в державних органах, а є власним довільним припущенням позивача. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що у запереченнях проти позову відповідач надав докази про те, що спірна інформація ґрунтувалась на численних відкритих та загальнодоступних публікаціях у засобах масової інформації, зокрема в мережі «Інтернет». Дані про такі публікації долучено до матеріалів справи та позивачем не заперечувалося того факту, що відомості цих публікацій не спростовувалися у встановленому порядку.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги 

25 липня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Титаренко М. М., засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у цій справі,
у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі представник заявника як на підставу касаційного оскарження посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю
277 та частину другу статті 302 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 758/5922/17 (провадження
№ 61-6186св18 ), від 11 липня 2018 року у справі № 658/1795/17 (провадження
№ 61-17367св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 752/5766/16 (провадження № 61-8427св18), від 13 червня 2018 року у справі № 357/15927/15-ц (провадження № 61-16677св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 688/156/19 (провадження
№ 61-17285св19), від 20 січня 2021 року у справі № 757/45270/19-ц (провадження № 61-10645св20);
- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Заявник указує на те, що під час нового апеляційного розгляду цієї справи апеляційний суд не врахував висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у цій справі, а саме, що поширена інформаціє є негативною щодо позивача і відповідач мав перевірити її достовірність перед публікацією. Апеляційний суд залишив без уваги недоведеність факту родинних відносин між позивачем та ОСОБА_3 . Надані позивачем докази відсутності відповідного родинного зв`язку неналежно оцінені апеляційним судом. 

На думку заявника, фактично поширена спірна інформація визнана судами як достовірна і відповідача звільнили від обов`язку доказування достовірності поширеної інформації. Однак поширена інформація містить чіткий причинно-наслідковий зв`язок про те, що ОСОБА_3 є двоюрідним братом позивача і саме це стало підставою для його призначення на посаду керівника Державної продовольчої зернової корпорації України. 

Така інформація є негативною для позивача, який є народним депутатом, відомим політичним діячем, та може призвести до недовіри з боку виборців та може бути підставою для перевірки антикорупційних органів. 

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Васильняк Р. І., просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанції. 

Представник ОСОБА_2 зазначає, що весь текст публікації в цілому, частиною якого є інформація, яку бажає спростувати позивач, стосувався не позивача, а інших осіб. Публікація загалом стосувалася публічної критики політичної діяльності ОСОБА_10 та її реакції на затримання однопартійця ОСОБА_11 . Позивач не довів належними та допустимими доказами, що інформація, яку він бажає спростувати, порушує його права. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 19 серпня 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 квітня 2026 року цю справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю. 

Фактичні обставини, встановлені судами 

ІНФОРМАЦІЯ_1 о 16:38 год. відповідач на інтернет сторінці свого Telegram каналу «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_2 розмістив публікацію російською мовою, у якій серед іншого є інформація наступного змісту: «... ОСОБА_3 является двоюродным братом ОСОБА_1 ...».

Оспорювана інформація, опублікована відповідачем, викладена у формі фактичного твердження та стосується позивача. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно з частинами другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У той же час статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право на повагу до приватного життя.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків (постанова Верховного Суду від 10 червня 2026 року у справі № 757/55124/21-ц, провадження № 61-4887св26).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (постанова Верховного Суду від 03 червня 2026 року у справі № 554/7761/20, провадження № 61-9596св23).

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет (постанова Верховного Суду від 24 червня 2026 року у справі № 757/40170/24-ц, провадження № 61-163св26).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Суду необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів та права особи на повагу до його гідності і честі, на недоторканність ділової репутації та на приватність.

Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Одним з основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

У справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц, провадження № 61-19487св18).

Для захисту честі, гідності та ділової репутації суду необхідно чітко визначити предмет доказування у справі і що саме було предметом поширення інформації, тобто, чи є об`єктивні підстави для відповідальності за статтею 277 ЦК України. Для цього слід було визначитися з діями, явищами, фактами, на які направлена інформація, а також безпосередній чи опосередкований характер мають ці дії, явища, факти з особою позивача. Тобто поширена інформація від імені автора стосується безпосередньо особи позивача, чи цим самим опосередковано висвітлюються події, що стосуються позивача, у суспільному, колективному житті через призму думок автора. Це можливо зробити лише проаналізувавши весь контекст поширеної інформації, а не «вирвані» з нього терміни (постанова Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 446/1953/16-ц, провадження № 61-20693св18).

Особисте трактування отриманої з інших джерел інформації в формі коментаря є оціночним судженням, а не твердженням, тому не може бути ані спростоване, ані підтверджене (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 201/10970/21, провадження № 61-9206св22).

ЄСПЛ, розглядаючи справи про дифамацію по суті, перевіряє дотримання балансу між правом, передбаченим статтею 8 (право на повагу до приватного і сімейного життя) та правом, передбаченим статтею 10 (свобода вираження поглядів) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Значний суспільний інтерес має місце тоді, коли інформація безпосередньо впливає на суспільство в значній мірі і суспільство проявляє законний інтерес до цієї інформації (рішення ЄСПЛ Sunday Times v. the United Kingdom, заява № 6538/74, § 66, 26 квітня 1979 року), особливо, якщо це стосується добробуту населення (рішення ЄСПЛ Affaire Darthold c. Allemagne, заява № 8734/79, § 58, 25 березня 1985 року).

Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення ЄСПЛ Karpyuk and others v. Ukraine, заяви № 30582/04, 32152/04, § 188, 06 жовтня 2015 року).

Для того, щоб відрізнити фактичне твердження від оціночного судження, необхідно враховувати обставини справи і загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ Brasilier v. France, заява № 71343/01, § 37, 11 квітня 2006 року; Balaskas v. Greece, заява № 73087/17, § 58, 05 листопада 2020 року), маючи на увазі, що твердження щодо питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не констатацію фактів (рішення ЄСПЛ Paturel v. France, заява № 54968/00, § 37, 22 грудня 2005 року).

Якщо твердження є оціночним судженням, має існувати достатня фактична підстава для його підтвердження, інакше воно буде надмірним.

Сама лише різка форма висловлювання не є перешкодою для віднесення певного висловлювання до оціночного судження. Певні висловлювання не можуть бути спростовані за позовом про спростування недостовірної інформації (постанови Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 541/349/20, від 19 лютого 2024 року у справі № 370/1604/21).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-499цс19).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У цій справі позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач на інтернет сторінці Telegram (Телеграм) свого каналу «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_2 поширив недостовірну інформацію щодо нього, а саме зазначив, що «... ОСОБА_3 является двоюродным братом ОСОБА_1 ...». 

Позивач вказував на те, що ця інформація є як неправдивою, так і негативною, адже її зміст вказує на те, що, нібито, його двоюрідний брат приймає участь у корупційних скандалах, а він сприяє своїм родичам в отриманні посад в державних органах, що може створити негативні наслідки для нього у вигляді недовіри з боку виборців, як до особи, яка нібито порушує норми чинного законодавства та перевірки з боку антикорупційних органів. Він є політичним діячем, народним депутатом України і така недостовірна інформація може свідчити про порушення ним норм права.

Суди у цій справі встановили, що позивач не довів належними та допустимими доказами безпосереднього негативного впливу оспорюваної інформації на його ділову репутацію, не надав доказів на підтвердження факту порушення особистих немайнових прав такою інформацією. Саме наведене стало підставою для відмови в позові. 

Суд апеляційної інстанції під час нового апеляційного розгляду справи погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів безпосереднього негативного впливу оспорюваної інформації на його ділову репутацію, не надав доказів на підтвердження факту порушення особистих немайнових прав такою інформацією, що стало підставою для відмови в позові у цій справі. 

Апеляційний суд надав мотивовану оцінку та відхилив доводи позивача про те, що зміст спірної інформації вказує на те, що нібито його двоюрідний брат причетний до корупційних скандалів, а він (позивач) як народний депутат, відомий політичний діяч, сприяє своїм родичам в отриманні посад у державних органах, що може створити негативні наслідки для нього як народного депутата України у вигляді недовіри з боку виборців як до особи, яка нібито порушує норми чинного законодавства та перевірки антикорупційних органів, оскільки вказана публікація не містить тверджень про сприяння позивача своїм родичам в отриманні посад в державних органах, а такі доводи є власним довільним припущенням позивача.

Суд апеляційної інстанції вказав, що спірна інформація ґрунтувалася на численних відкритих та загальнодоступних публікаціях у засобах масової інформації, зокрема в мережі «Інтернет». Дані про такі публікації долучено до матеріалів справи та позивачем не заперечувалося того факту, що відомості цих публікацій не спростовувалися у встановленому порядку. 

Суди у цій справі, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що у цій справі також підлягає врахуванню те, що загальний контекст оприлюдненого 25 вересня 2021 року відповідачем допису, частиною якого є фраза «... ОСОБА_3 является двоюродным братом ОСОБА_1 ...», яку бажає спростувати позивач, не стосувався безпосередньо позивача. Особи, діяльності яких стосується указаний допис, не є позивачами у цій справі. Крім того, досліджені судами матеріали справи містять дані про те, що інформація, яку бажає спростувати позивач, неодноразово публікувалась у засобах масової інформації, зокрема в мережі «Інтернет», до вчинення відповідачем відповідного допису 25 вересня 2021 року. 

Тому колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність позивачем у цій справі підстав його позову, а саме безпосереднього негативного впливу оспорюваної інформації на його ділову репутацію, та порушення його особистих немайнових прав такою інформацією.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 липня 2026 року у справі № 370/866/25 (провадження № 61-6686св26). 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

При цьому помилкове зазначення судом апеляційної інстанції про те, що позивач не довів того факту, що він не є двоюрідним братом ОСОБА_3 , не призвело до неправильного вирішення спору у цій справі по суті з урахуванням висновків, викладених у цій постанові. 

Верховний Суд враховує, що ЄСПЛ у рішенні у справі «Сутяжник проти росії» (заява № 8269/02, рішення від 23 липня 2009 року) зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Подібні висновки викладені ЄСПЛ у рішенні у справі Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року (заява № 50208/06), згідно з яким у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму. Аналогічні за своєю суттю висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження 14-11цс18).

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з судовими рішеннями судів попередніх інстанцій і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржуваних рішень, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 

Доводи касаційної скарги про те, що під час нового апеляційного розгляду цієї справи апеляційний суд не врахував висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у цій справі, є помилковими, оскільки у зазначеній постанові суд касаційної інстанції указав на необхідність надання більш повної оцінки доводам позивача, що суд апеляційної інстанції відповідно до положень статті 417 ЦПК України виконав, оцінив відповідні доводи та мотивував свої висновки за наслідками такої оцінки. 

Доводи касаційної скарги про те, що фактично поширена спірна інформація визнана судами як достовірна і відповідача звільнили від обов`язку доказування достовірності поширеної інформації є неспроможними та зводяться до помилкового розуміння представником заявника висновків судів у цій справі, які зводяться до недоведеності позивачем негативного впливу оспорюваної інформації на ділову репутацію позивача та порушення його особистих немайнових прав такою інформацією. 

Доводи касаційної скарги про те, що на думку заявника, поширена інформація містить чіткий причинно-наслідковий зв`язок про те, що ОСОБА_3 є двоюрідним братом позивача і саме це стало підставою для його призначення на посаду керівника Державної продовольчої зернової корпорації України, є також помилковими, оскільки таких обставин суди попередніх інстанцій у цій справі не установили. 

Крім того, висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 758/5922/17 (провадження № 61-6186св18), від 11 липня 2018 року у справі № 658/1795/17 (провадження № 61-17367св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 752/5766/16 (провадження № 61-8427св18), від 13 червня 2018 року у справі № 357/15927/15-ц (провадження № 61-16677св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 688/156/19 (провадження № 61-17285св19), від 20 січня 2021 року у справі № 757/45270/19-ц (провадження № 61-10645св20), на які посилається заявник у касаційній скарзі.

З урахуванням доводів касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів виснує про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України», рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року, заява № 3236/03).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого
діє адвокат Титаренко Микола Миколайович, залишити без задоволення. 

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк 	
		
	О. М. Осіян  	
		
	Н. Ю. Сакара