Справа 206/6052/25 
Провадження 2/206/406/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2026 року  м. Дніпро

Самарський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Плінської А.В.,
при секретарі Габісонія Л.В.,
з участю представника позивача ОСОБА_1 
відповідача ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2025 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а саме просить визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м., яка розташована у панельному будинку 1982 року побудови, на 8-му поверсі 9–ти поверхового будинку, складається з: 1-коридор, 2– кладова, 3-кухня, 4-житлова, 5 - кладова, 6-житлова, 7-ванна, 8- туалет, 9- житлова, I-лоджія, II- балкон, зведеному за типовим проектом «Чешка», з перекриттями із бетонних плит, висота стелі 2,5м.; 
житлового будинку садибного типу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 39,3 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м. (одна кімната, перекриття дерев`яні), матеріал будинку – газоблок, 2020 року побудови; висотою стелі 2,7 м., житловий будинок загальна площа 61,1 кв.м., житлова площа 39,9 кв.м. (дві кімнати, перекриття дерев`яні), матеріал будинку – цегла, 1972 року побудови, висотою стелі 2,5м., Господарсько - побутові будівлі: гараж – площею 48 кв.м. матеріал стін – газоблок, убиральня- площею 1,5 кв.м., матеріал стін – дерево; 
земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:09:153:0021, площею 0,0714 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), наявна господарська споруда (вуличний туалет); 
житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м (дві кімнати, перекриття дерев`яні), матеріал будинку – цегла, 2020 року побудови; висотою стелі 2,7 м. Господарсько –побутові будівлі Літня кухня Б- цегла, сарай Г- дерев, убиральня Д – дерев обш.залізом, сарай Ж- дерев. погріб з шийкою З-бут., споруди №1-11, I;
земельної ділянки, кадастровий номер 1211600000:03:071:0172, площею 0,0977 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),
решту ж залишити у власності ОСОБА_2 , а також позивачка просить припинити право спільної сумісної власності на вказане майно.
На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що перебувала в шлюбі з відповідачем з 20 вересня 2008 року. За час шлюбу у них народився син – ОСОБА_4 . Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 206/1042/24 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили. За час шлюбу подружжя придбало спірне майно, що є спільною власністю подружжя, однак воно було зареєстроване на ім`я відповідача, тож позивачка просить визнати майно спільною власністю подружжя та здійснити його розподіл відповідно до часток у власності та припинити право спільної сумісної власності.
Ухвалою від 03 листопада 2025 року справу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.
28 листопада 2025 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування вимог представником зазначено, що спірне майно було придбане відповідачем за особисті кошти, зокрема до укладення шлюбу 16.08.2007 року відповідач продав квартиру квартира АДРЕСА_4 ), в будинку АДРЕСА_5 за 775 000 грн., що за курсом НБУ складало 155 000 доларів США. Після цього 14.12.2007 року відповідач поклав вказані кошти та додаткові особисті заощадження в банк, разом вклад складав 250 000 доларів США (підтверджується Договором №SAMDN01000700590541 та квитанцією). Все це відповідач мав до укладення шлюбу. На наявні у відповідача особисті кошти, за Договором який в подальшому було визнано дійсним Ріщенням Нікопольського міськрайонного суду від 28.07.2010 року, було придбано будинок садибного типу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (копя рішення додається). Іншого джерела на придбання вказаного будинку у подружжя не існувало, окрім як особисті кошти відповідача, які він мав до шлюбу. 05 грудня 2017 року відповідач продав квартиру АДРЕСА_6 (яка належала йому до шлюбу) за 151483,00 гривень. І через два тижні, 21 грудня 2017 року придбав квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 144 462 грн.. Тобто ціна придбаного відповідачем майна, повністю покривається та виходить з ціни проданого ним майна. З чого чітко вбачається причинно наслідковий зв`язок витрат особистих коштів. 13.04.2021 року на залишок коштів який був у відповідача було придбано будинок за адресою АДРЕСА_3 , який аналогічно з іншим майном було оформлено на відповідача, оскільки всі покупки вчинялись на його особисті кошти. Крім того, сума усього придбаного майна за час шлюбу не виходить за рамки наявної суми особистих коштів які мав відповідач на момент укладення шлюбу. Таким чином, джерелом придбання спірних об`єктів нерухомості були виключно кошти, отримані відповідачем як власником за продаж його особистого майна, що належало йому ще до укладення шлюбу.
4 грудня 2025 року представником позивача було подано відповідь на відзив в якому вказує, що все спірне майно було придбане за спільні кошти майна подружжя. В договорах купівлі – продажу відсутні застереження про те, що майно придбане за особисті кошти відповідача. Позивачка мала доходи, що підтверджується її декларацією про доходи.
Ухвалою суду від 18 березня 2026 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги як і ОСОБА_3 .
Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог із посиланням на те, що придбане майно є його особистою приватною власністю.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 20 вересня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_5 . Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 2 квітня 2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 є власником:
квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м., відповідно до договору купівлі – продажу квартири від 21 грудня 2017 року; 
житлового будинку садибного типу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 39,3 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м., зареєстрованого на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2010 року по справі №2-4579/10;
житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м., відповідно до договору купівлі – продажу житлового будинку від 13 квітня 2021 року;
земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:09:153:0021, площею 0,0714 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), придбана відповідно до договору купівлі – продажу земельної ділянки від 13 квітня 2021 року;
земельної ділянки, кадастровий номер 1211600000:03:071:0172, площею 0,0977 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивачем набуто право власності на сарай, підвал, вбиральню, сарай в АДРЕСА_2 на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2010 рок та визнано дійсним договір купівлі – продажу від 24 травня 2010 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .
Як слідує з рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2014 року з ОСОБА_7 стягнуто на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 3015315.77 грн.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
У статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частин першої - другої, четвертої - п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Так, судом встановлено, що спірне майно було придбано/набуто за час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в шлюбі, однак все було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .
Так, суду надано копію договору купівлі продажу від 5 грудня 2017 року квартири АДРЕСА_6 , відповідно до якого ОСОБА_2 продав належну йому на праві особистої власності квартиру за 151 483 грн. (а.с. 117) . За два тижня опісля, а саме 21 грудня 2017 року згідно договору купівлі продажу ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 144 462 грн., що на кілька тисяч менше, аніж ОСОБА_2 отримав з продажу власної квартири. За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами довів, що квартиру АДРЕСА_1 він придбав за кошти, які є його особистими, та вказана квартира не є такою, що придбана за спільні кошти подружжя і не може бути поділена між подружжям.
В частині, що стосується решти майна, відповідач вказував, що теж придбав за кошти, що були набуті ним до шлюбу, є особистими коштами, відповідно майно не є спільною власністю подружжя, однак доказів тому не надано. ОСОБА_2 надав докази того, що в 2007 році в нього була значна сума на депозиті в банку, а саме 250 000 дол. Ще 338 000 дол. він позичив брату 17 грудня 2007 року, які було стягнуто рішенням від 18 лютого 2014 року, однак доказів виконання рішення суду не надано. Готівкові кошти в сумі 338 000 дол. США ОСОБА_2 відобразив в декларації за 2017 рік (а.с. 158-161), однак доказів тому, що решта майна придбавалась/набувалась саме за рахунок його особистих коштів відповідач суду не надав, а тому суд вважає, що решту майна слід визнати спільною власністю подружжя та поділити між подружжям в рівних частинах.
Судові витрати розподілити у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 258-259,263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_7 ) право власності на частини: 
житлового будинку садибного типу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 39,3 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м.; 
земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:09:153:0021, площею 0,0714 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), наявна господарська споруда (вуличний туалет); 
житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м (дві кімнати, перекриття дерев`яні), матеріал будинку – цегла, 2020 року побудови; висотою стелі 2,7 м. Господарсько –побутові будівлі Літня кухня Б- цегла, сарай Г- дерев, убиральня Д – дерев обш.залізом, сарай Ж- дерев. погріб з шийкою З-бут., споруди №1-11, I;
земельної ділянки, кадастровий номер 1211600000:03:071:0172, площею 0,0977 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), решту залишити у власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_8 ).
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_8 ) на користь  ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_7 ) 7549 грн. 74 коп. сплаченого судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: А.В. Плінська