печерський районний суд міста києва

Справа № 757/19564/26-ц 
пр. № 2-8559/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2026 року м. Київ

Печерський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді - Гуртової Т. І.,
за участю секретаря судового засідання - Бачинської Д. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, яка бере участь у справі через Державну казначейську службу України, про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В :

Зміст позовних вимог.
06 квітня 2026 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Держави Україна, яка бере участь у справі через Державну казначейську службу України (далі - відповідач), про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 490/1596/17 на його користь стягнуто 310 245 грн 96 коп. На виконання зазначеного судового рішення видано виконавчий лист від 13 квітня 2021 року, який разом із заявою про виконання судового рішення надійшов до Державної казначейської служби України 26 травня 2021 року та був узятий на облік за кодом програмної класифікації видатків 3504030 09 липня 2021 року.
Позивач вказував, що фактично кошти перераховано платіжною інструкцією від 20 квітня 2023 року № 1236744 та зараховано на його банківський рахунок 21 квітня 2023 року, тобто зі значним простроченням. Посилаючись на частину другу статті 625 Цивільного кодексу України та на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21, позивач стверджував, що держава як боржник у грошовому зобов`язанні зобов`язана відшкодувати йому втрати від знецінення коштів та сплатити три відсотки річних за весь час прострочення.
З урахуванням наведеного позивач просив суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь три відсотки річних у розмірі 14 228 грн 81 коп. та інфляційні втрати у розмірі 104 635 грн 87 коп., а всього 118 864 грн 68 коп., а також покласти на відповідача судові витрати зі сплати судового збору.

Позиція відповідача.
Відповідач подав відзив на позовну заяву від 02 червня 2026 року № 5-10-10/14503, у якому позовних вимог не визнав у повному обсязі.
Фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, - розміру основного зобов`язання, дати надходження виконавчого документа, дати взяття його на облік та дати фактичного перерахування коштів - відповідач не заперечував.
Заперечення відповідача зводилися до такого: до бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується з огляду на частину другу статті 1 Цивільного кодексу України; строку виконання судового рішення про стягнення коштів з державного бюджету законодавством не встановлено, а тому прострочення виконання грошового зобов`язання не настало; Державна казначейська служба України не є боржником у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки виконує судові рішення в межах повноважень, визначених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845; бюджетні призначення для здійснення заявлених позивачем виплат відсутні, а їх здійснення становило б нецільове використання бюджетних коштів; компенсація, передбачена статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», за кодом програмної класифікації видатків 3504030 не нараховується, оскільки виплачується за окремим кодом 3504040.
На підтвердження своєї позиції відповідач послався на постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 120/4764/21-а та просив суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідь на відзив.
07 червня 2026 року позивач подав відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позову. Позивач зазначив, що предметом позову є не спеціальна компенсація за статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а загальна цивільно-правова відповідальність за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України; що позов пред`явлено не до Державної казначейської служби України як органу, а до Держави Україна, яка бере участь у справі через цей орган; що відсутність бюджетних призначень не звільняє боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
27 травня 2026 року позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, до якої додав довідку про проходження ним військової служби.
02 червня 2026 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, 07 червня 2026 року - відповідь позивача на відзив.
Розгляд справи по суті відбувся у судовому засіданні 26 серпня 2026 року за участю представника відповідача Домашевської В. В .
У судовому засіданні судом оголошено заяву сторони позивача про розгляд справи за її відсутності; представник відповідача проти розгляду справи за відсутності позивача не заперечувала. Відповідно до частини третьої статті 211 Цивільного процесуального кодексу України суд розглянув справу за відсутності позивача.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.
Судом безпосередньо досліджено наявні у справі докази. Відповідно до частини восьмої статті 279 Цивільного процесуального кодексу України судові дебати у справі не проводилися.

Фактичні обставини, встановлені судом.
Дослідивши подані сторонами докази, суд встановив такі обставини, які сторонами не оспорюються.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 490/1596/17 на користь позивача стягнуто грошові кошти в розмірі 310 245 грн 96 коп. Судове рішення набрало законної сили.
13 квітня 2021 року на виконання зазначеної постанови видано виконавчий лист.
26 травня 2021 року заява позивача про виконання судового рішення разом із виконавчим листом надійшла до Державної казначейської служби України. Ця обставина визнана відповідачем у відзиві на позовну заяву та додатково підтверджується листом Державної казначейської служби України від 26 березня 2026 року № 5-11-11/8357.
09 липня 2021 року виконавчий документ узято на облік за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3504030.
Кошти перераховано позивачу платіжною інструкцією від 20 квітня 2023 року № 1236744 та зараховано на його рахунок 21 квітня 2023 року, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 01 квітня 2026 року № RLVH6G0Q77SE8RPJ.
Обставини, зазначені вище, визнані відповідачем, а відтак відповідно до частини першої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню не підлягають. Обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання суд не має.
Таким чином, судове рішення про стягнення на користь позивача 310 245 грн 96 коп. виконано державою через один рік одинадцять місяців після пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 та статтею 167 Цивільного кодексу України держава є учасником цивільних відносин і діє у цих відносинах на рівних правах з іншими їх учасниками.
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки, які є визначальними для вирішення цього спору.
По-перше, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, і що припис частини другої статті 625 цього Кодексу є застосовним до правовідносин, які виникають у зв`язку з простроченням виконання державою судового рішення про стягнення коштів.
По-друге, Велика Палата Верховного Суду визначила момент, з якого настає прострочення держави-боржника: воно настає за сукупності таких юридичних фактів - стягувач подав до органу Державної казначейської служби України виконавчий документ про стягнення з держави коштів, і держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців. Тримісячний строк визначено частиною першою статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідні суми нараховуються з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення виконавчого документа до органу Державної казначейської служби України і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.
По-третє, Велика Палата Верховного Суду вказала, що боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна, органи державної влади є представниками інтересів держави як боржника за судовим рішенням, а стягнення здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Суд перевірив, чи не було відступлено від наведеної правової позиції, і встановив, що вона є чинною та послідовно застосовується Верховним Судом, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 607/9021/22.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за час прострочення виконання державою судового рішення.

Щодо періоду прострочення.
Виконавчий документ пред`явлено до Державної казначейської служби України 26 травня 2021 року. Три місяці з цієї дати спливли 26 серпня 2021 року, а отже прострочення держави формально розпочалося з 27 серпня 2021 року.
Разом з тим позивач обчислив початок прострочення не від дати пред`явлення виконавчого документа, а від пізнішої дати - взяття його на облік 09 липня 2021 року, і заявив вимоги за період з 10 жовтня 2021 року. Тобто позивач самостійно обмежив період нарахування на сорок чотири дні на власну шкоду.
Відповідно до частини другої статті 264 Цивільного процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Тому суд вирішує спір у межах заявленого позивачем періоду, що прав відповідача не порушує.
Кінцевою датою періоду позивач визначив 20 квітня 2023 року - день, що передує дню фактичного зарахування коштів на його рахунок. Це відповідає наведеному вище висновку Великої Палати Верховного Суду про нарахування включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.
Отже періодом, за який підлягають нарахуванню три відсотки річних та інфляційні втрати, є період з 10 жовтня 2021 року по 20 квітня 2023 року включно, що становить 558 днів.

Щодо розміру трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Суд перевірив наданий позивачем розрахунок і встановив таке.
Три відсотки річних від простроченої суми становлять: 310 245 грн 96 коп. ? 3 % ? 558 днів : 365 днів = 14 228 грн 81 коп. Розрахунок позивача в цій частині є арифметично правильним.
Інфляційні втрати визначено шляхом застосування до суми боргу офіційно встановлених індексів споживчих цін за жовтень 2021 року - квітень 2023 року. Кумулятивний індекс інфляції за цей період становить 1,337267, а відтак інфляційні втрати дорівнюють: 310 245 грн 96 коп. ? (1,337267 ? 1) = 104 635 грн 87 коп. Розрахунок позивача в цій частині також є арифметично правильним.
Оскільки перший та останній місяці періоду прострочення є неповними, суд окремо перевірив правильність методики їх врахування. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2020 року у справі № 910/13071/19, якщо час прострочення у неповному місяці перевищує половину місяця, такий місяць враховується як повний і за нього нараховується індекс інфляції; якщо час прострочення дорівнює половині місяця або є меншим, інфляційна складова за такий місяць не враховується.
У жовтні 2021 року прострочення тривало з 10 по 31 жовтня, тобто 22 дні, а у квітні 2023 року - з 01 по 20 квітня, тобто 20 днів. В обох випадках прострочення перевищує половину місяця, а отже індекси інфляції за ці місяці підлягають врахуванню. Розрахунок позивача відповідає наведеній методиці.
Загальний розмір заявлених до стягнення сум становить 14 228 грн 81 коп. + 104 635 грн 87 коп. = 118 864 грн 68 коп., що відповідає ціні позову.
Контррозрахунку відповідач не подав, розміру нарахованих сум не оспорював.

Оцінка судом доводів відповідача.
У судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, інших доводів не наводила. Суд надає оцінку кожному із заперечень відповідача.
Довід відповідача про незастосування цивільного законодавства до бюджетних відносин з посиланням на частину другу статті 1 Цивільного кодексу України суд відхиляє. Зобов`язання держави з відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, є цивільно-правовим за своєю природою: воно виникло на підставі статті 56 Конституції України та статті 1176 Цивільного кодексу України, а не з бюджетних відносин. Бюджетний механізм, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, є лише способом виконання такого зобов`язання, а не підставою його виникнення. Цей довід прямо спростовується наведеним вище висновком Великої Палати Верховного Суду про застосовність частини другої статті 625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.
Довід відповідача про те, що строку виконання судового рішення не встановлено, а тому прострочення не настало, суд також відхиляє. Такий строк визначено частиною першою статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і становить три місяці, що прямо зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21. Обидва юридичні факти, з якими пов`язується настання прострочення, у цій справі наявні: виконавчий документ подано 26 травня 2021 року, а кошти протягом трьох місяців не перераховано.
Крім того, тлумачення, яке пропонує відповідач, означало б безстрокове право держави не виконувати судове рішення, що несумісне зі статтею 129-1 Конституції України про обов`язковість судового рішення та з вимогою розумного строку виконання судових рішень.
Довід відповідача про те, що Державна казначейська служба України не є боржником у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, не спростовує позовних вимог. Позов пред`явлено не до Державної казначейської служби України, а до Держави Україна, яка бере участь у справі через цей орган у порядку частини четвертої статті 58 Цивільного процесуального кодексу України. Саме такий підхід відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду про те, що боржником є держава Україна, а органи державної влади є представниками її інтересів.
Довід відповідача про відсутність бюджетних призначень та ризик нецільового використання бюджетних коштів суд відхиляє. Нарахування, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є санкцією за правопорушення і не залежать від вини боржника; за своєю правовою природою вони є способом захисту майнового права кредитора та компенсацією знецінення коштів за час прострочення. Відсутність бюджетних асигнувань є обставиною, що стосується внутрішньої організації діяльності держави, і не може бути підставою для покладення негативних наслідків прострочення на кредитора. Бюджетні призначення для виконання цього рішення виникають у порядку, встановленому законодавством, після набрання ним законної сили.
Довід відповідача про те, що компенсація за статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не нараховується за кодом програмної класифікації видатків 3504030, є правильним по суті, однак не стосується предмета цього спору. Позивач такої компенсації не вимагає - предметом позову є три відсотки річних та інфляційні втрати за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. Тримісячний строк, установлений частиною першою статті 5 зазначеного Закону, використано Великою Палатою Верховного Суду лише як строк виконання судового рішення, з перебігом якого пов`язується настання прострочення, а не як самостійну підставу нарахування.
Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 120/4764/21-а суд відхиляє. Наведені у ній висновки стосуються адміністративного спору про визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України як суб`єкта владних повноважень, тоді як у цій справі вирішується цивільний спір про відповідальність держави за прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовідносини не є подібними, у зв`язку з чим підстави для застосування зазначених висновків у розумінні частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України відсутні. Крім того, відсутність протиправної бездіяльності органу не спростовує факту прострочення держави, оскільки відповідальність за статтею 625 Цивільного кодексу України настає незалежно від вини.
Заяви про застосування позовної давності відповідач не подавав, а тому відповідно до частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність судом не застосовується.

Висновок суду по суті спору.
Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Позивач довів факт прострочення державою виконання грошового зобов`язання та обґрунтував розмір нарахованих сум; відповідач наведених обставин не спростував, контррозрахунку не надав.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме шляхом стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України трьох відсотків річних у розмірі 14 228 грн 81 коп. та інфляційних втрат у розмірі 104 635 грн 87 коп.

Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з першою заявою по суті справи позивач подав попередній розрахунок суми судових витрат у порядку статті 134 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з яким його витрати складаються лише із судового збору; інших витрат позивач не заявляв, представника у справі не мав.
За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 331 грн 20 коп., що підтверджується платіжним документом від 04 квітня 2026 року. Розмір сплаченого збору відповідає мінімальній ставці, встановленій законом для позовів майнового характеру, які подаються фізичними особами.
Відповідач попереднього розрахунку суми судових витрат не подавав, вимог про їх відшкодування не заявляв.
Оскільки позов задоволено в повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 82, 89, 133, 134, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 2, 167, 526, 625, 1176 Цивільного кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна, яка бере участь у справі через Державну казначейську службу України, про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат - задовольнити.
Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 14 228 (чотирнадцять тисяч двісті двадцять вісім) грн 81 коп. та інфляційні втрати у розмірі 104 635 (сто чотири тисячі шістсот тридцять п`ять) грн 87 коп., а всього 118 864 (сто вісімнадцять тисяч вісімсот шістдесят чотири) грн 68 коп.
Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: Держава Україна, яка бере участь у справі через Державну казначейську службу України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 37567646.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 03 вересня 2026 року.

Суддя Тетяна Гуртова