ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 р. | Справа № 480/9077/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2026, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 25.05.26 по справі № 480/9077/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області), в якій просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 184250013871 від 11.11.2025;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до спеціального стажу період навчання з 01 вересня 1988 року по 29 червня 1991 року у Глухівському медичному училищі, період роботи з 11 жовтня 20017 року по 07 жовтня 2018 року на посаді сестри медичної дільничною педіатричного поліклінічного відділення Комунального лікувального профілактичного закладу «Шосткинська дитяча лікарня», період роботи з 08 жовтня 2018 року по 03 листопада 2025 року на посаді сестри медичної дільничною амбулаторії № 5 та сестри медичної загальної практики-сімейної медицини амбулаторії № 5 Комунального некомерційного підприємства «Шосткинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шосткинської міської ради;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.11.2025 про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням висновків суду.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.11.2025 позивач звернулась до регіонального відділення Управління Пенсійного фонду України в Сумській області (м. Шостка) із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII). За принципом екстериторіальності її заяву про призначення пенсії було розглянуто ГУ ПФУ в Харківській області та прийнято рішення №184250013871 від 11.11.2025, яким відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років. При цьому, за підрахунками відповідача, страховий стаж позивача на день звернення з заявою про призначення пенсії становить 37 років 0 місяців 0 днів, стаж за вислугу років становить 26 років 02 місяці 11 днів (станом на 11.10.2017). На переконання позивача, відповідач протиправно не зарахував до її спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, період навчання з 01 вересня 1988 року по 29 червня 1991 року у Глухівському медичному училищі, період роботи з 11 жовтня 20017 року по 07 жовтня 2018 року на посаді сестри медичної дільничною педіатричного поліклінічного відділення Комунального лікувального профілактичного закладу «Шосткинська дитяча лікарня», період роботи з 08 жовтня 2018 року по 03 листопада 2025 року на посаді сестри медичної дільничною амбулаторії № 5 та сестри медичної загальної практики-сімейної медицини амбулаторії № 5 Комунального некомерційного підприємства «Шосткинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шосткинської міської ради, чим позбавив позивача права на гарантоване Конституцією України пенсійне забезпечення, а тому порушене право підлягає захисту судом.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2026 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 184250013871 від 11.11.2025 в частині не зарахування ОСОБА_1 до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, періоду навчання у Глухівському медичному училищі з 01 вересня 1988 року по 29 червня 1991 року, періоду роботи з 11 жовтня 20017 року по 07 жовтня 2018 року на посаді сестри медичної дільничної педіатричного поліклінічного відділення Комунального лікувального профілактичного закладу «Шосткинська дитяча лікарня», періоду роботи з 08 жовтня 2018 року по 03 листопада 2025 року на посаді сестри медичної дільничної амбулаторії № 5 та сестри медичної загальної практики-сімейної медицини амбулаторії № 5 Комунального некомерційного підприємства «Шосткинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шосткинської міської ради.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, період навчання з 01 вересня 1988 року по 29 червня 1991 року у Глухівському медичному училищі, період роботи з 11 жовтня 20017 року по 07 жовтня 2018 року на посаді сестри медичної дільничної педіатричного поліклінічного відділення Комунального лікувального профілактичного закладу «Шосткинська дитяча лікарня» та період роботи з 08 жовтня 2018 року по 03 листопада 2025 року на посаді сестри медичної дільничної амбулаторії № 5 та сестри медичної загальної практики-сімейної медицини амбулаторії № 5 Комунального некомерційного підприємства «Шосткинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шосткинської міської ради.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.11.2025 про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням висновків суду. 
В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області судовий збір у розмірі 605,60 грн. 
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що судом при ухваленні рішення від 25.05.2026 у справі №480/9077/25 не враховано норми пункту “е” ст. 55 Закону № 1788-XII із змінами із Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”, який набув чинності з 01.01.2016 року, якими передбачено, що право на пенсію за вислугою років мають працівники освіти та охорони здоров`я незалежно від віку за наявності спецстажу роботи за переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" від 04.11.1993 року № 909 (із змінами) (далі - Перелік № 909) — станом на 10.10.2017 не менше 26 років 6 місяців.
Відповідач вважає, що Сумським окружним адміністративним судом при ухваленні рішення від 25.05.2026 у справі №480/9077/25 помилково зараховано період навчання в у Глухівському медичному училищі до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки медичне училище не відноситься до професійно-технічних закладів і час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах відповідно до пункту «д» статті 56 Закону № 1788-XII зараховується до загального трудового стажу, однак чинне законодавство не передбачає його включення до спеціального (пільгового) стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.
Також, судом не враховано та ненадано правової оцінки того, що згідно пункту 21 та 16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV) пенсія за вислугу років згідно з положеннями пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11.10.2017. Крім того, судом не враховано та ненадано правової оцінки того, що пунктом «д» частини третьої статті 56 Закону №1788-ХІІ встановлено період навчання у медичному училищі та період роботи на посаді медичної сестри після 11.10.2017 року зараховуються до загального стажу роботи, а не спеціального. 
Посилаючись на вище викладене, відповідач відмовляючи у зарахуванні періодів навчання позивача з 1987 року по 01.05.1991 у Глухівському медичному училищі з 01.09.1988 року по 29.06.1991 року та період роботи на посаді медичної сестри після 11.10.2017 року до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, діяло з дотриманням норм чинного законодавства, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Позивач скористалася своїм правом та надала до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що відповідно до п. "д" ч. 3 cт. 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі. Звертає увагу, що за Переліком №909 від 04.11.1993, робота на посадах середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад), зокрема, лікарняних закладах, амбулаторно- поліклінічних закладах дає право на пенсію за вислугу років.
Зі змісту апеляційної скарги встановлено, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог, отже, відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині.
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 03.11.2025 звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 11.11.2025 № 184250013871 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1058-IV в зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи на посадах, що дає право на пенсію за вислугу років, та з відсутністю інформації про звільнення з посади, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років.
У рішенні зазначено, що загальний страховий стаж зараховано повністю з урахуванням інформації в індивідуальних відомостях про застраховану особу та складає 37 років 0 місяців 0 днів. Стаж роботи за вислугою років станом на 10.10.2017 - 26 років 02 місяці 11 днів.
Як встановлено із розрахунку стажу (Форма РС-право) період навчання позивача з 01 вересня 1988 року по 29 червня 1991 року, а також періоди роботи з 11 жовтня 2017 року по 07 жовтня 2018 року та з 08 жовтня 2018 року по 03 листопада 2025 року не враховано до стажу роботи за вислугою років.
Не погодившись із рішенням про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, позивач звернулась до суду із цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи спірне рішення, протиправно не врахував до спеціального трудового стажу позивача періоди роботи після 11.10.2017, оскільки відповідач застосував редакцію Закону №1788-XII, яка рішенням Конституційного Суду України 04.06.2019 № 2-р/2019 визнана неконституційною.
Щодо незарахування до спеціального стажу позивача періоду навчання у Глухівському медичному училищі з 01.09.1988 по 29.06.1991, суд виходив з того, що перерва між днем закінчення позивачем навчання і днем зарахування її на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців, у зв`язку з чим, суд вважав, що період навчання в Глухівському медичному училищі з 01.09.1988 по 29.06.1991 підлягає зарахуванню до спеціального стажу позивача, який дає їй право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. 2-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV та з урахуванням п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову в оскаржуваній відповідачем частині з таких підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
У відповідності до ст. 1 Закону №1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 2 Закону №1788-ХІІ визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Відповідно до ст. 51 Закону №1788-ХІІ, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Згідно ст. 52 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015, пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
В подальшому, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII, до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016, також, було внесено зміни, відповідно до яких, пункт «е» вказаної статті має наступний зміст: «право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року».
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII (далі - Закон № 213-VIII), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII (далі - Закон № 911-VIII).
Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.
Отже, з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.
Таким чином, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.
Колегія суддів зазначає, 03 жовтня 2017 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII (далі - Закон № 2148-VIII), яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.
Згідно з пунктом 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону №1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-ХІІ.
Також, Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:
«До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 з одного боку, та Законом № 1058-ІV з іншого в частині обмеження права на пільговий стаж, здобутий після 11 жовтня 2017 року.
Колегія суддів зазначає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України).
У Рішенні від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що «положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності» (абзац десятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної» (абзац шостий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018).
Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).
Так, за позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 3 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 за подібних правовідносин:
«Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду також не погоджується з посиланням скаржника на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, відповідно до якого положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV».
Колегія суддів також зауважує, що в постанові Верховного Суду від 06.11.2023 по справі №240/24/21, в якій розглядалося питання щодо обрахування пільгового стажу станом на час звернення з заявою на призначення пенсії, а не станом на 11 жовтня 2017 року, як зазначено в п. 2-1 та п.16 Розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону № 1058-IV при призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «в» ст. 55 Закону № 1788-ХІІ зроблено висновок, що обмеження врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.
Відтак, колегія суддів вважає, що, обмежуючи пунктом 2.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.
Як встановлено з матеріалів справи, у спірному випадку пенсійним органом безпосередньо у рішенні від 11.11.2025 № 184250013871 визнається наявність у позивача спеціального стажу роботи у кількості 26 років 2 місяці 11 днів.
У свою чергу згідно записів трудової книжки позивача НОМЕР_1 встановлено, що у період з 11 жовтня 2017 року по 07 жовтня 2018 року ОСОБА_1 працювала на посаді сестри медичної дільничної педіатричного поліклінічного відділення Комунального лікувально-профілактичного закладу «Шосткинська дитяча лікарня», а в період з 08 жовтня 2018 року по 03 листопада 2025 року - на посаді сестри медичної дільничної амбулаторії № 5 та сестри медичної загальної практики-сімейної медицини амбулаторії № 5 Комунального некомерційного підприємства «Шосткинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шосткинської міської ради.
ГУ ПФУ в Харківській області своїм рішенням відмовив у призначенні пенсії, посилаючись на відсутність у позивача необхідного спеціального стажу для призначення пенсії. 
Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ та частиною 1 статті 48 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок № 637).
Відповідно до пунктів 1-2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших-документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а уточнюючі довідки підприємств необхідні в разі відсутності відповідних відомостей у трудовій книжці.
Відтак, вищевказані періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до спеціального стажу позивача, який дає їй право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. 2-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV та з урахуванням п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ.
Посилання відповідача про те, що спеціальний страховий стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ обчислений по 11.10.2017 повинен становити 26 років 6 місяців, є безпідставним, оскільки орган Пенсійного фонду застосував редакцію Закону №1788-ХІІ", яка рішенням Конституційного Суду України 04.06.2019 № 2-р/2019 визнана неконституційною.
Також, відповідно до долученого розрахунку стажу Форми РС-право, серед іншого, визначено, що до спеціального стажу позивача, який дає право виходу на пенсію за вислугу років не зараховано період навчання з 01.09.1988 по 29.06.1991 в Глухівському медичному училищі.
Колегія суддів зазначає, що період навчання позивача в 01.09.1988 по 29.06.1991 в Глухівському медичному училищі (2 роки 9 місяців 29 днів, як визначено згідно розрахунку форми РС-право) підтверджується копією диплому позивача серії НОМЕР_2 від 29.06.1991, реєстраційний номер 230 (а.с. 12), а також, визнається органом пенсійного фонду у відповідному розрахунку стажу форми РС-право.
Статтею 56 Закону №1788-ХІІ, передбачено види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію.
Відповідно до п. «д» ч. 3 ст. 56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
У відповідності до ст. 38 Закону України «Про професійно-технічну освіту», час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
Таким чином, колегія суддів вважає, що період навчання позивача у навчальному закладі входить до спеціального трудового стажу, що визначає право на пенсію за вислугу років.
Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеного у постановах від 18.06.2020 у справі №676/3013/17 та від 24.12.2019 у справі № 442/4963/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку про протиправність рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 11.11.2025 № 184250013871 в частині не зарахування ОСОБА_1 до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, періоду навчання у Глухівському медичному училищі з 01 вересня 1988 року по 29 червня 1991 року, періоду роботи з 11 жовтня 20017 року по 07 жовтня 2018 року на посаді сестри медичної дільничної педіатричного поліклінічного відділення Комунального лікувального профілактичного закладу «Шосткинська дитяча лікарня», періоду роботи з 08 жовтня 2018 року по 03 листопада 2025 року на посаді сестри медичної дільничної амбулаторії № 5 та сестри медичної загальної практики-сімейної медицини амбулаторії № 5 Комунального некомерційного підприємства «Шосткинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шосткинської міської ради та необхідність його скасування у цій частині.
В іншій частині рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 11.11.2025 № 184250013871 є правомірним і не підлягає оскасуванню, оскільки як на час звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII, так і на час прийняття оскаржуваного рішення, позивач не відповідала умовам для призначення вказаного виду пенсії через відсутність доказів звільнення позивача з посади.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, період навчання з 01 вересня 1988 року по 29 червня 1991 року у Глухівському медичному училищі, період роботи з 11 жовтня 20017 року по 07 жовтня 2018 року на посаді сестри медичної дільничної педіатричного поліклінічного відділення Комунального лікувального профілактичного закладу «Шосткинська дитяча лікарня» та період роботи з 08 жовтня 2018 року по 03 листопада 2025 року на посаді сестри медичної дільничної амбулаторії № 5 та сестри медичної загальної практики-сімейної медицини амбулаторії № 5 Комунального некомерційного підприємства «Шосткинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Шосткинської міської ради та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.11.2025 про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, відповідно до п. "е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ, з урахуванням висновків суду.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду в оскаржуваній частині не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2026 по справі № 480/9077/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | | М.О. Семененко
Судді | | З.Г. Подобайло   І.С. Чалий