ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року | м. Одеса | Справа № 916/623/26
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від ОСОБА_1 – Стратулат С.Д.,
від Одеської міської ради – участі не брали,
від Виконавчого комітету Одеської міської ради – Павлюк В.С.,
від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради – Бондар А.Г.,
розглянувши апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2026 (повний текст складено 26.05.2026) та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 04.06.2026 (повний текст складено 04.06.2026), прийняті суддею Петровим В.С., м. Одеса, 
у справі №916/623/26
за позовом: ОСОБА_1 
до відповідача: Одеської міської ради
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 
-Виконавчого комітету Одеської міської ради;
-Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
про стягнення 1 305 574,19 грн

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Одеської міської ради, в якому просила стягнути з відповідача за рахунок коштів місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради на користь позивачки заборгованість у загальному розмірі 1305574,19 грн, з яких: 1293841 грн – основний борг, 2587,68 грн – інфляційні втрати та 9145,51 грн – 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю ухилення відповідача від повернення позивачці суми грошових коштів, сплачених останньою за договором купівлі-продажу б/н від 22.02.2022, укладеним між сторонами у процедурі приватизації та в подальшому розірваним у судовому порядку.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 02.03.2026 відкрито провадження у справі №916/623/26, а також залучено Виконавчий комітет Одеської міської ради та Департамент комунальної власності Одеської міської ради до участі у даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.05.2026 у справі №916/623/26 (суддя ОСОБА_2 ) частково задоволено позов; стягнуто з Одеської міської ради за рахунок коштів місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 1293841 грн, інфляційні втрати у сумі 2587,68 грн, 3% річних у розмірі 8932,82 грн; стягнуто з Одеської міської ради за рахунок коштів місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 15664,34 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судове рішення мотивоване безпідставністю утримання відповідачем грошових коштів ОСОБА_1 у заявленому до стягнення розмірі, що зумовило правомірність заявлення позовних вимог про стягнення відповідного боргу разом з нарахованими на нього 3% річних та інфляційними втратами, при цьому судом першої інстанції встановлена неправильність проведеного позивачкою розрахунку 3% річних внаслідок помилковості визначення періоду їх нарахування, у зв`язку з чим Господарським судом Одеської області самостійно здійснено перерахунок останніх. Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що Одеська міська рада не має рахунків в органах державного казначейства, у зв`язку з чим з метою захисту прав позивачки та подальшого реального виконання рішення суду у цій справі стягнення присуджених грошових коштів слід здійснити з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради.
25.05.2026 до суду першої інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення №25/05 від 25.05.2026 (вх.№2-1035/26 від 25.05.2026), в якій остання просила стягнути на її користь з відповідача за рахунок коштів місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 41400 грн.
Вказана заява мотивована тим, що позивачкою у зв`язку з розглядом цієї справи у місцевому господарському суді були понесені судові витрати, а саме: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 41400 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Одеської області від 04.06.2026 у справі №916/623/26 (суддя Петров В.С.) частково задоволено заяву ОСОБА_1 №25/05 від 25.05.2026 (вх.№2-1035/26 від 25.05.2026); стягнуто з Одеської міської ради за рахунок коштів місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн; у задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Задовольняючи частково зазначену заяву ОСОБА_1 , місцевий господарський суд, посилаючись на врахування фактичних обсягів наданої позивачці професійної правничої допомоги щодо представництва інтересів останньої під час розгляду даної справи, критеріїв реальності, необхідності, співмірності та розумності розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи та беручи до уваги часткове задоволення позову, дійшов висновку про те, що з відповідача за рахунок коштів місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради підлягає стягненню 20000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погодившись з вищенаведеними рішеннями, Виконавчий комітет Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить:
-змінити рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2026 у справі №916/623/26 в частині стягнення коштів місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради шляхом викладення його резолютивної частини у наступній редакції:
"1. Позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про стягнення заборгованості у загальному розмірі 1305574,19 грн задовольнити частково.
2. Стягнути з Одеської міської ради (65026, м. Одеса, площа Думська, буд. 1; код ЄДРПОУ: 26597691) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) кошти у розмірі 1293841 (один мільйон двісті дев`яносто три тисячі вісімсот сорок одна) грн 00 коп, інфляційні втрати у сумі 2587 (дві тисячі п`ятсот вісімдесят сім) грн 68 коп, 3% річних у розмірі 8932 (вісім тисяч дев`ятсот тридцять дві) грн 82 коп.
3. Стягнути з Одеської міської ради (65026, м. Одеса, площа Думська, буд. 1; код ЄДРПОУ 26597691) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 15664 (п`ятнадцять тисяч шістсот шістдесят чотири) грн 34 коп.
4. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради відмовити";
-змінити додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 04.06.2026 у справі №916/623/26 в частині стягнення коштів місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради шляхом викладення його резолютивної частини у наступній редакції:
"1. Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення (вх.№2-1035/26 від 25.05.2026) у справі №916/623/26 задовольнити частково.
2. Стягнути з Одеської міської ради (65026, м. Одеса, площа Думська, буд. 1; код ЄДРПОУ 26597691) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн 00 коп.
3. У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі №916/623/26 відмовити".
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваних судових рішень безпідставно з посиланням на нерелевантну судову практику визначено порядок стягнення з відповідача коштів з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради, який у цій справі має процесуальний статус третьої особи, а не співвідповідача – солідарного боржника, і не є єдиним головним розпорядником коштів місцевого бюджету. Поряд з цим, за твердженням апелянта, саме Департамент комунальної власності Одеської міської ради як виконавчий орган, на якого покладені функції приватизації, та як орган, на рахунки якого надходять кошти з продажу об`єктів приватизації, за рахунок наданих йому бюджетних асигнувань має виконати обов`язок щодо повернення вартості об`єкта приватизації з підстав його повторного продажу.
06.07.2026 до суду апеляційної інстанції від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшли додаткові пояснення б/н від 06.07.2026 (вх.№2446/26/Д1 від 06.07.2026), в яких останній зазначає, що кошти від приватизації, які надійшли на його рахунок, були перераховані до бюджету міста Одеси.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 30.06.2026 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 15.07.2026.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.08.2026 вирішено розглянути апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2026 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 04.06.2026 у справі №916/623/26 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначено дану справу до розгляду на 02.09.2026 об 11:00. Крім того, цією ухвалою залишено без розгляду відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу №08/07 від 08.07.2026 (вх.№2446/26/Д2 від 09.07.2026) з огляду на відсутність належних доказів, що підтверджують повноваження особи, яка підписала вказаний відзив.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2026 у судовому засіданні у справі №916/623/26 було оголошено перерву до 09:45 год 09.09.2026.
У судовому засіданні 09.09.2026 представник Виконавчого комітету Одеської міської ради підтримав апеляційну скаргу; представник ОСОБА_1 висловив заперечення проти її задоволення; представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради просив апеляційну скаргу задовольнити; представник Одеської міської ради участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.2 а.с.96).
Одеська міська рада своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалася, відзив на апеляційну скаргу не надала, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваних рішень суду першої інстанції.
Заслухавши пояснення представників апелянта та сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт оскаржує рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2026 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 04.06.2026 у справі №916/623/26 виключно в частині встановленого судом порядку стягнення коштів з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради, а відтак вищезазначені судові рішення, з огляду на межі апеляційного розгляду та принцип диспозитивності, переглядаються апеляційним господарським судом виключно у вказаній частині.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо стягнення коштів місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради, враховуючи наступне.
Положеннями частини шостої статті 238 Господарського процесуального кодексу України передбачено можливість, у разі необхідності, вказати у резолютивній частині рішення суду про порядок його виконання.
За змістом статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчі органи рад – органи, які відповідно до Конституції та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень (частина перша статті 51 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
В силу частини другої статті 64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання.
За умовами пункту 3 частини другої статті 22 Бюджетного кодексу України за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. 
Згідно з пунктами 1.1, 1.3, 1.4 Положення про Виконавчий комітет Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради №535-VІІ від 15.09.2021 "Про затвердження Положення про Виконавчий комітет Одеської міської ради у новій редакції", Виконавчий комітет Одеської міської ради є виконавчим органом, який створюється Одеською міською радою на період її повноважень відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статуту територіальної громади міста Одеси та регламенту ради. Виконавчий комітет Одеської міської ради є юридичною особою, має гербову печатку, бланки та штампи, має рахунки в органах Державної казначейської служби України та в установах банків, набуває від свого імені майнові та особисті немайнові права, несе обов`язки, може бути позивачем і відповідачем в судах, зокрема звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Фінансування видатків Виконавчого комітету Одеської міської ради здійснюється за рахунок коштів бюджету Одеської міської територіальної громади.
Фінансові ресурси Одеської міської територіальної громади закріплені за виконавчими органами Одеської міської ради, які є розпорядниками коштів місцевого бюджету та саме до їх повноважень віднесено виконання місцевого бюджету, з огляду на що Одеська міська рада не відкриває власного рахунку, а при здійсненні діяльності користується рахунком свого виконавчого комітету.
Отже, враховуючи те, що Одеська міська рада не є розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси та не має рахунків в органах державного казначейства, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про те, що з метою захисту прав позивачки та подальшого реального виконання судового рішення у цій справі стягнення присуджених грошових коштів слід здійснити з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради.
Даний висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.05.2020 у справі №916/1952/17, в якій також зазначено про те, що відповідно до відомостей, наданих Управлінням Державної казначейської служби України в м. Одесі, Одеська міська рада не є розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси та не має рахунків в органах державного казначейства, натомість розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси визначено, зокрема, Виконавчий комітет Одеської міської ради, з рахунку якого має бути здійснене стягнення грошових коштів.
Посилання апелянта на відмінність процесуального статусу Виконавчого комітету Одеської міської ради у цій справі від його статусу у справі №916/1952/17 колегія суддів враховує, однак вважає, що сама по собі така відмінність не спростовує релевантності правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.05.2020 у справі №916/1952/17.
Дійсно, у справі №916/1952/17 Виконавчий комітет Одеської міської ради мав інший процесуальний статус. Водночас правовий висновок, який має значення для розгляду цієї справи, стосується не питання про суб`єкта матеріального зобов`язання як такого, а питання належного способу виконання рішення про стягнення коштів з Одеської міської ради за рахунок коштів місцевого бюджету в умовах відсутності у міської ради власних рахунків в органах Казначейства. Саме в цій частині правовідносини є співставними, оскільки в обох випадках йдеться про необхідність забезпечення виконання рішення за рахунок коштів місцевого бюджету міста Одеси через рахунок розпорядника бюджетних коштів. У справі №916/1952/17 Верховний Суд не визнав неправильним саме таке формулювання резолютивної частини рішення та залишив судові рішення в цій частині без змін.
Водночас колегія суддів не ототожнює процесуальний статус Виконавчого комітету Одеської міської ради у справі №916/1952/17 із його статусом у цій справі та не робить висновку про те, що сама лише участь особи у справі як відповідача є необхідною умовою для можливості зазначення її рахунку як рахунку розпорядника бюджетних коштів, з якого здійснюється виконання рішення. Визначальним є інше: чи встановлюється рішенням самостійний матеріальний обов`язок такої особи, чи лише конкретизується механізм виконання обов`язку іншого суб`єкта за рахунок коштів відповідного бюджету.
У цій справі матеріальний обов`язок повернути позивачці присуджені грошові кошти покладено виключно на Одеську міську раду. Виконавчий комітет Одеської міської ради не визначений боржником, з нього не стягується відповідна сума як з юридичної особи, не встановлюється його відповідальність за невиконання договору чи за безпідставне утримання коштів позивачки, а зазначення його рахунку обумовлено виключно особливостями казначейського обслуговування коштів місцевого бюджету.
Саме тому колегія суддів вважає, що наведений апелянтом процесуальний аспект відмінності справи №916/1952/17 не має наслідком автоматичну непридатність правового висновку Верховного Суду для цієї справи. Правова позиція суду касаційної інстанції має застосовуватися з урахуванням встановлених у кожній конкретній справі фактичних обставин та правовідносин, а не шляхом формального порівняння процесуальних статусів усіх учасників справи.
Крім того, доводи апелянта про те, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваних судових рішень безпідставно визначено порядок стягнення з відповідача коштів з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради, який у цій справі має процесуальний статус третьої особи, а не співвідповідача – солідарного боржника, і не є єдиним головним розпорядником коштів місцевого бюджету, колегією суддів оцінюються критично, оскільки відповідні твердження скаржника ґрунтуються на необґрунтованому ототожненні ним відмінних за своєю природою і змістом процесуальних інститутів, а саме: залучення співвідповідача (суб`єкта-носія прав та обов`язків у спірних матеріальних правовідносинах) відповідно до статті 48 Господарського процесуального кодексу України та визначення у резолютивній частині рішення по суті спору порядку виконання судового рішення (практичного механізму реалізації рішення про стягнення коштів) згідно з частиною шостою статті 238 Господарського процесуального кодексу України.
Відтак колегія суддів вважає за необхідне більш детально розмежувати питання визначення суб`єкта матеріального правовідношення, на якого покладається обов`язок з виконання судового рішення, та питання визначення порядку реалізації такого обов`язку у випадку, коли боржником є орган місцевого самоврядування, який відповідно до бюджетного законодавства не має самостійного рахунку в органах Казначейства.
За змістом частини шостої статті 238 та частини першої статті 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, наділений повноваженням визначити у самому рішенні порядок його виконання. Така процесуальна можливість спрямована не на зміну встановленого судом суб`єкта матеріального обов`язку, а на забезпечення реальної, повної та ефективної реалізації вже присудженого права стягувача з урахуванням особливостей правового статусу боржника та встановленого законом механізму виконання судових рішень.
Отже, визначення у резолютивній частині рішення джерела фінансування та рахунку розпорядника бюджетних коштів, через який має бути здійснене фактичне перерахування присуджених сум, саме по собі не означає покладення відповідного майнового обов`язку на власника такого рахунку та не змінює суб`єктного складу матеріального правовідношення. Визначальним у цьому випадку є зміст резолютивної частини рішення в її системному взаємозв`язку з мотивувальною частиною: боржником за рішенням залишається саме Одеська міська рада, тоді як зазначення Виконавчого комітету Одеської міської ради має виключно функціональне значення та пов`язане із визначенням механізму казначейського виконання рішення за рахунок коштів відповідного місцевого бюджету.
Інше тлумачення призвело б до необґрунтованого ототожнення двох різних за своєю правовою природою понять – "боржник за судовим рішенням" та "розпорядник бюджетних коштів, через рахунок якого здійснюється казначейське виконання рішення". Саме по собі відкриття рахунку в органі Казначейства та наявність статусу розпорядника бюджетних коштів не породжує для такого розпорядника цивільно-правового чи господарсько-правового обов`язку, встановленого судовим рішенням, якщо він не визначений у ньому боржником.
Водночас бюджетне законодавство України виходить із того, що виконання видатків місцевого бюджету здійснюється через систему головних розпорядників та розпорядників бюджетних коштів, які мають відповідні рахунки в органах Казначейства. Тому відсутність у Одеської міської ради як органу місцевого самоврядування власного рахунку в органах Казначейства не може сама по собі бути підставою для невиконання судового рішення або для позбавлення стягувача ефективного судового захисту. Навпаки, за таких обставин суд, визначаючи порядок виконання рішення, має враховувати встановлений законом механізм казначейського обслуговування місцевого бюджету.
Такий підхід відповідає не лише положенням статей 238, 239 Господарського процесуального кодексу України, а й загальним засадам обов`язковості судового рішення, ефективності судового захисту та верховенства права. Судове рішення не може бути сформульоване таким чином, щоб через особливості внутрішньої бюджетної організації боржника воно стало фактично невиконуваним. Відсутність у боржника окремого казначейського рахунку є обставиною, яка визначає спосіб реалізації присудженого права, але не припиняє та не змінює встановленого судом грошового обов`язку.
При цьому зазначення у резолютивній частині рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради не означає ані його залучення як співвідповідача, ані встановлення солідарного чи самостійного обов`язку останнього перед позивачкою, ані заміни ним Одеської міської ради як боржника. Виконавчий комітет не зобов`язаний сплачувати кошти з власного майна, власних доходів чи за рахунок власних грошових зобов`язань; виконання рішення має відбуватися за рахунок коштів місцевого бюджету Одеської міської територіальної громади, тобто саме того джерела, за рахунок якого рішенням суду присуджено стягнення з Одеської міської ради.
Таким чином, у цій справі відсутня передумова для висновку про те, що суд першої інстанції фактично поклав на Виконавчий комітет Одеської міської ради виконання чужого боргу. Суд першої інстанції визначив лише той елемент механізму виконання, який об`єктивно необхідний для реалізації присудженого права з огляду на статуси Одеської міської ради і Виконавчого комітету Одеської міської ради.
Зазначене має особливе значення з огляду на положення Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011. Вказаний Порядок регламентує спеціальний механізм виконання рішень про стягнення коштів місцевих бюджетів та безспірного списання коштів органами Казначейства. Отже, застосування судом порядку виконання, який враховує наявність рахунку відповідного розпорядника бюджетних коштів, узгоджується з особливостями казначейського обслуговування місцевого бюджету та не створює нового матеріально-правового зобов`язання Виконавчого комітету.
Поняття "рахунок розпорядника бюджетних коштів" у контексті виконання судового рішення не може ототожнюватися з поняттям "власні кошти юридичної особи – розпорядника". Грошові кошти місцевого бюджету, що обліковуються на відповідних рахунках розпорядників, не набувають унаслідок такого обліку статусу відокремленого майна відповідного розпорядника та не змінюють свого публічно-правового бюджетного призначення. Саме тому визначення у судовому рішенні рахунку розпорядника бюджетних коштів як рахунку, через який має бути здійснене виконання, не означає стягнення коштів з майна або коштів цього розпорядника у його власних інтересах чи за його власними зобов`язаннями. Йдеться про використання передбаченого бюджетним законодавством механізму виконання видаткової операції за рахунок коштів відповідного місцевого бюджету. Таке зазначення лише ідентифікує той елемент бюджетної системи, через який відповідно до чинного законодавства має бути реалізоване вже встановлене судом право стягувача.
За таких обставин, доводи апелянта про те, що визначення у резолютивній частині рішення рахунку Виконавчого комітету Одеської міської ради нібито перетворює останнього на співвідповідача або солідарного боржника, ґрунтуються на помилковому розумінні правової природи зазначення судом порядку виконання рішення. Зміст оскаржуваного рішення не містить жодного припису про стягнення коштів з Виконавчого комітету Одеської міської ради як самостійного боржника; навпаки, в усіх пунктах резолютивної частини боржником прямо визначена Одеська міська рада.
Крім того, сама обставина залучення Виконавчого комітету Одеської міської ради до участі у справі як третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача не свідчить про порушення його прав у зв`язку із зазначенням рахунку розпорядника бюджетних коштів у резолютивній частині рішення. Такий процесуальний статус означає, що суд не вирішував щодо Виконавчого комітету Одеської міської ради питання про виникнення, зміну чи припинення матеріального обов`язку перед позивачкою. Навпаки, участь Виконавчого комітету Одеської міської ради у справі забезпечила йому можливість висловити позицію щодо бюджетного та казначейського механізму виконання рішення, що ним і було реалізовано, у тому числі шляхом подання апеляційної скарги.
При цьому колегія суддів виходить із того, що право на судовий захист включає не лише право на отримання формального судового рішення, а й право на його реальне виконання. Відповідно, тлумачення процесуальних норм, яке призводило б до неможливості фактичного отримання стягувачем присуджених йому коштів виключно через особливості організації бюджетного процесу, не відповідало б принципу ефективності судового захисту та завданню господарського судочинства.
Судовий захист не може вважатися ефективним лише з моменту проголошення судового рішення. Його метою є реальне відновлення порушеного права особи, що передбачає можливість фактичного виконання присудженого. Саме тому процесуальне законодавство надає суду повноваження визначити порядок виконання рішення, а бюджетне законодавство встановлює спеціальний механізм виконання рішень про стягнення коштів місцевих бюджетів.
Таким чином, відмова суду від визначення механізму виконання рішення лише з мотивів того, що відповідний рахунок відкритий на ім`я іншої юридичної особи – розпорядника бюджетних коштів, призвела б до ситуації, за якої стягувач отримав би формально визначене право на грошове стягнення, але був би позбавлений належного механізму його реалізації. Такий результат суперечив би самій меті господарського судочинства та принципу обов`язковості судового рішення.
Твердження скаржника про те, що саме Департамент комунальної власності Одеської міської ради як виконавчий орган, на якого покладені функції приватизації, та як орган, на рахунки якого надходять кошти з продажу об`єктів приватизації, за рахунок наданих йому бюджетних асигнувань має виконати обов`язок щодо повернення вартості об`єкта приватизації з підстав його повторного продажу, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки відповідні кошти від приватизації, які надійшли на рахунок вказаного департаменту, були перераховані ним до бюджету міста Одеси, що підтверджується Департаментом комунальної власності Одеської міської ради у додаткових поясненнях б/н від 06.07.2026 (вх.№2446/26/Д1 від 06.07.2026) та не заперечується жодним учасником справи, а відтак грошові кошти, які підлягають поверненню позивачці, втратили статус коштів на рахунку окремого розпорядника (департаменту) та перейшли у статус коштів місцевого бюджету Одеської міської територіальної громади, виконання якого віднесено до повноважень Виконавчого комітету Одеської міської ради. Для вирішення питання виконання судового рішення визначальним є не те, через рахунок якого розпорядника кошти на певному етапі надійшли до місцевого бюджету, а їх правовий статус на момент виконання судового рішення та встановлений бюджетним законодавством порядок здійснення відповідного видатку. При цьому саме по собі визначення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради як органу, відповідального за здійснення приватизаційних процедур, не означає, що на нього покладено обов`язок виконання всіх майнових наслідків судових рішень, пов`язаних із приватизацією. Повноваження щодо організації та здійснення приватизації, розпорядження коштами відповідного бюджету та виконання судового рішення є різними за своїм змістом юридичними категоріями, які не можуть ототожнюватися лише через функціональний зв`язок департаменту зі спірними правовідносинами.
Окремої оцінки потребує посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №916/3541/23.
Колегія суддів бере до уваги наведений апелянтом правовий висновок Верховного Суду та погоджується з тим, що суд не вправі шляхом визначення або зміни порядку виконання судового рішення фактично замінити боржника іншою юридичною особою, яка не була визначена боржником у рішенні по суті спору. Такий підхід відповідає принципам диспозитивності, обов`язковості судового рішення та процесуальної визначеності суб`єктного складу спору.
Разом із тим правовідносини, які були предметом розгляду у справі №916/3541/23, істотно відрізняються від правовідносин у цій справі за юридично значущою ознакою.
У справі №916/3541/23 після ухвалення судового рішення, яким Виконавчий комітет Вилківської міської ради не був визначений боржником, суд на стадії виконання змінив порядок виконання таким чином, що саме на рахунки Виконавчого комітету фактично було спрямовано обов`язок щодо сплати присуджених коштів. Верховний Суд кваліфікував це як фактичне покладення обов`язку на іншу юридичну особу та підкреслив, що зміна порядку виконання не може використовуватися як спосіб заміни боржника. Саме ця обставина була визначальною для висновку Верховного Суду у зазначеній справі.
Натомість у справі №916/623/26 суд першої інстанції не змінював боржника після ухвалення рішення та не покладав на Виконавчий комітет Одеської міської ради самостійного обов`язку сплатити кошти. Навпаки, Одеська міська рада з моменту ухвалення рішення і до моменту його виконання залишається єдиним боржником, а Виконавчий комітет Одеської міської ради не набуває статусу співвідповідача, солідарного боржника чи іншого суб`єкта матеріального зобов`язання.
Принципова відмінність полягає також у тому, що у цій справі питання про спосіб виконання було вирішено безпосередньо судом, який розглядав спір по суті, у межах повноважень, прямо передбачених частиною шостою статті 238 та частиною першою статті 239 Господарського процесуального кодексу України. Тобто суд не здійснював після ухвалення рішення заміну боржника чи покладення на третю особу нового обов`язку, а від самого початку сформулював резолютивну частину таким чином, щоб вона відповідала встановленій бюджетним законодавством процедурі виконання присудженого грошового зобов`язання.
Отже, висновок Верховного Суду у справі №916/3541/23 щодо неприпустимості фактичної заміни боржника є обов`язковим для врахування, однак не суперечить висновку у цій справі, оскільки суд апеляційної інстанції не здійснює такої заміни та не наділяє Виконавчий комітет Одеської міської ради статусом боржника. Навпаки, судова колегія виходить із того, що будь-яке тлумачення оскаржуваного рішення як такого, що покладає на Виконавчий комітет самостійний матеріальний обов`язок, не відповідає змісту його резолютивної та мотивувальної частин.
При цьому саме по собі виконання рішення за рахунок коштів місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів не означає, що розпорядник стає особистим боржником за відповідним зобов`язанням. У протилежному випадку кожне виконання судового рішення щодо органу місцевого самоврядування, який не має власного рахунку в органах Казначейства, призводило б до необхідності визнання розпорядника бюджетних коштів самостійним боржником, що суперечило б самій природі бюджетного розпорядництва та казначейського обслуговування.
Тому правовий висновок Верховного Суду у справі №916/3541/23 не може бути застосований механічно до спірних правовідносин без урахування наведеної принципової відмінності між заміною боржника та визначенням рахунку розпорядника бюджетних коштів, через який здійснюється виконання рішення за рахунок коштів відповідного місцевого бюджету.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції щодо стягнення коштів місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів бюджету міста Одеси – Виконавчого комітету Одеської міської ради, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових актів колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.05.2026 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 04.06.2026 у справі №916/623/26 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Виконавчий комітет Одеської міської ради.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 10.09.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук