Справа № 629/2446/26
Номер провадження 2/629/1278/26 
РIШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2026 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Каращука Т.О., за участю секретаря судового засідання Лукаренко А.Р., розглянувши в місті Лозова Харківської області у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу № 629/2446/26 за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Красноперова Сергія Георгійовича до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги при звільненні на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, представник відповідача - адвокат Мельник Ксенія Олександрівна, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач, в інтересах якої діє представник, звернулася до суду з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги при звільненні на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. У позові просила стягнути з Відповідача матеріальну допомогу при звільненні працівників з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком у розмірі восьми середньомісячних заробітків, з яких одноразова допомога становить 3 заробітки та додаткова допомога за сумлінну працю -5 заробітків, в сумі 69 455 грн 60 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.07.2025 року по 22.01.2026 року у розмірі 57 438, 71 грн, та моральну шкоду в розмірі 24 224 грн 00 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з підприємствами, які є структурними підрозділами АТ “Українська залізниця”, з 28.05.1984 року та була звільнена 21.07.2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком згідно з наказом № 393/ОС від 16.07.2025 р. Відповідно до п. 6.30 Колективного договору, позивач має право на матеріальну допомогу, яку в день звільнення виплачено не було. Крім того, призупинення виплат на підставі внутрішнього протоколу правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-54/31, посилаючись на сталу судову практику та Постанову Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23, є незаконним. Представник позивача також вказав, що через тривалу невиплату належних їй сум вона зазнала моральних страждань, що виразилися у порушенні життєвого ритму та необхідності прикладати додаткові зусилля для відновлення своїх прав.
Ухвалою суду від 25.03.2026 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано час сторонам для подання заяв по суті.
Представник відповідача надала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позову повністю. Свою позицію мотивувала тим, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України, оскільки повідомлення про суми розрахунку було отримано нею 21.07.2025 р., а позов подано лише у березні 2026 року. Крім того, представник зауважила, що виплата матеріальної допомоги була правомірно призупинена рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31) на період дії воєнного стану. Щодо середнього заробітку, просила зменшити його розмір до 1% через складний фінансовий стан підприємства в умовах війни.
Представник позивача подав клопотання про поновлення строку звернення до суду, у якому наголошував на триваючому характері правопорушення з боку роботодавця. Також, посилалася на Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2025 від 11.12.2025 р., яким обмеження строку звернення за виплатами визнано неконституційним.
Інших заяв по суті не надходило.
Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст.279 ЦПК України, розглянути справу за наявними в матеріалах доказами.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та викладене в заявах по суті, суд приходить до наступних висновків.
Так, суд відхиляє доводи Відповідача про пропуск Позивачем строку звернення до суду. Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2025 від 11.12.2025 року частину першу статті 233 КЗпП визнано неконституційною в частині встановлення обмеженого строку для звернення за належними працівникові виплатами. 
Крім того, згідно з офіційним тлумаченням КСУ (Рішення № 8-рп/2013), невиплата належних працівникові сум при звільненні є триваючим правопорушенням, що дозволяє працівникові звернутися до суду без обмеження будь-яким строком до моменту фактичного розрахунку. 
Таким чином, оскільки АТ «Укрзалізниця» заборгованість перед ОСОБА_1 не погасило, право на судовий захист не є втраченим.
Щодо матеріальної допомоги при звільненні, суд виходить з такого.
ОСОБА_1 розпочала свою трудову діяльність у галузі залізничного транспорту 28.05.1984 року, коли була прийнята учнем машиніста крана до Панютинського вагоноремонтного заводу. 
Загальний стаж її роботи в галузі на момент звільнення склав понад 35 років. Останнім місцем роботи була посада прибиральника виробничих приміщень виробничого підрозділу «Панютинський вагоноремонтний завод» філії «УЗ Вагон-сервіс» АТ «Укрзалізниця». 
Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ 880786 від 31.05.2021 р., позивачу встановлена друга група інвалідності безстроково.
02.07.2025 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. 
Наказом (розпорядженням) № 393/ОС від 16.07.2025 р. трудовий договір було припинено з 21.07.2025 р. на підставі ст. 38 КЗпП України. 
У наказі про звільнення роботодавець прямо зазначив про необхідність виплати позивачці виплат, передбачених п. 6.30 Колективного договору: одноразової матеріальної допомоги у розмірі 3 (трьох) середньомісячних заробітків; додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю у розмірі 5 (п`яти) середньомісячних заробітків (враховуючи стаж роботи понад 35 років).
Однак, у день звільнення, 21.07.2025 р., фактичний розрахунок склав лише 470,24 грн, а зазначена в наказі матеріальна допомога у загальному розмірі 8 середньомісячних заробітків виплачена не була.
Відповідно до спеціальної відповіді Відповідача на адвокатський запит від 09.03.2026 р. № УЗВС-29/235, сума вказаної допомоги була офіційно розрахована роботодавцем у розмірі 69 455 грн 60 коп. 
Згідно з повідомленням філії «УЗ Вагон-сервіс», виплата матеріальної допомоги була тимчасово призупинена на підставі рішення правління Товариства від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31) у зв`язку з військовою агресією рф та необхідністю стабілізації фінансового стану підприємства. Роботодавець пообіцяв відновити виплати поетапно у хронологічній послідовності, згідно з графіком погашення.
10.03.2026 р. позивач направила на адресу АТ «Укрзалізниця» досудове попередження з вимогою виплатити заборгованість у розмірі 69 455,60 грн. 
Відповідь на запит адвоката та звернення підтвердила факт нарахування, але містила посилання на відсутність фінансової можливості для негайної виплати.
Вищевикладене повністю узгоджується з матеріалами справи.
Посилання представника відповідача на протокол засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, як на законну підставу для невиплати позивачу 

належних йому сум при звільненні в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Законом України «Про правовий режим воєнного стану», суд вважає безпідставним, зважаючи на наступне.
Доказів внесення змін до колективного договору стосовно призупинення на період дії військового стану в Україні нарахувань та виплат належних працівникам додаткових виплат, зокрема одноразової допомоги та матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, до суду не надано.
15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтями 43, 44 Конституції України, та за статтею 11 цього Закону на період дії воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути призупинена за ініціативною роботодавця, однак, вказаний закон набрав чинності лише 24 березня 2022 року, а тому ухвалювати рішення про призупинення додаткових виплат працівникам, посилаючись на правовий режим воєнного стану, 14 березня 2022 року у правління АТ «Укрзалізниця» не було, через відсутність зворотної дії в часі вказаного Закону.
Крім того, суд враховує, що Постановою Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 211/7338/23 пункт 1.1.4 вказаного протоколу в частині призупинення виплат матеріальної допомоги було визнано незаконним та скасовано. 
Відтак, вимога про стягнення 69 455 грн 60 коп. є законною та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд дійшов таких висновків.
Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. 
Відповідно до ч. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення працівника видати йому належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок по належних йому виплатах.
Згідно з ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться власником або уповноваженим ним органом в день звільнення. Про нараховані суми належні працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підтверджено, що відповідно до ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність.
Відповідно до приписів Конституційного Суду, викладених у рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року, надано офіційне тлумачення положення ч.2 ст. 233 КЗпП та ст.ст. 1,12 Закону України «Про оплату праці», роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно статей 5 та 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими 

для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Відповідно до ст. 117 КЗпП, у разі невиплати з вини роботодавця належних сум, підприємство виплачує працівникові його середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців.
Так, представник позивача просив стягнути середній заробіток за період з 22.07.2025 по 22.01.2026, тобто за 6 місяців, що відповідає положенню ст.117 КЗпП. 
Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з п. 3 Порядку № 100, до розрахунку середньої заробітної плати включаються не лише оклад, а й премії (у тому числі річні за підсумками роботи), надбавки за вислугу років та інші виплати, які мають постійний характер. Проста відомість за листопад–грудень може не відображати повний обсяг преміальних виплат, тоді як спеціальна довідка для розрахунку допомоги при звільненні готується бухгалтерією з урахуванням усіх цих нюансів.
Суд на основі офіційно визнаної відповідачем бази одного середньомісячного заробітку: 69 455,60 грн / 8 міс. = 8 681 грн 95 коп., дійшов висновку, що стягненню підлягає сума за 6 місяців у розмірі: 8 681,95 грн ? 6 місяців = 52 091 грн 70 коп. 
З урахуванням вищенаведеного, вимога в частині суми задовольняється частково, оскільки розрахований судом розмір є меншим за заявлений позивачем.
Оцінюючи доводи Відповідача про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку до 1% від заявленої суми на підставі принципів розумності, співмірності та форс-мажорних обставин, суд виходить із того, що положення ст.117 КЗпП України вже містить у собі встановлений законодавцем механізм забезпечення пропорційності та запобігання надмірному майновому навантаженню на роботодавця. 
Стягнення середнього заробітку за обмежений законом період (6 місяців) при фактичній тривалості затримки понад півроку вже є суттєвим заходом обмеження відповідальності відповідача.
Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 24224, 00 грн, суд виходить з наступного.
Пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України встановлено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування роботодавцем завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Таким чином для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди у даній справі необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Наявність кожної із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування шкоди.
Протиправність дій відповідача полягала в тому, що з позивачем не було проведено належного розрахунку у день його звільнення, а також допущено виникнення заборгованості із виплати всіх належних йому сум при звільненні.
За таких обставин, відповідальність за шкоду, завдану позивачу, покладено саме на роботодавця.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) судам роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Тобто, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
У зв`язку з невиплатою ОСОБА_1 у день звільнення всіх сум, що належали останній від підприємства, а також у зв`язку з допущенням виникнення заборгованості із виплати таких сум, були порушені конституційні та трудові права позивача.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Окремо суд акцентує увагу на тому, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. 
Викладене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц.
Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників.
Таким чином, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.
У постанові від 01 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі справа № 216/3521/16-ц дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що порушення відповідачем законних прав позивача у зв`язку з невиплатою всіх належних сум при звільненні призвело до моральних страждань позивача, втрати нею нормальних життєвих зв`язків та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а також для захисту порушеного права, а тому вона має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди.
При цьому, враховуючи тривалість такого порушення, принципи співмірності, розумності та справедливості, а також позицію Великої Палати Суду при розгляді справи № 752/17832/14-ц, у якій вказано, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, суд вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 3000, 00 грн є достатньою сатисфакцією для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, а тому дійшов висновку про задоволення вказаної позовної вимоги частково.
Частиною 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
З ч.1 ст.80 ЦПК України вбачається, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.ч.1, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Позивач, відповідно до положень ЗУ “Про судовий збір”, звільнена від сплати судового збору.
Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, судовий збір стягується з другої сторони в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. 
Співвідношення задоволеної частини (124 547,30 грн) до заявленої (151 118,31 грн) свідчить про задоволення позову на 82,4 %. 
Так, оскільки позивач звільнена від сплати збору законом, з неї судовий збір за відхилену частину вимог (недоведену моральну шкоду та різницю в розрахунку середнього заробітку) не стягується, а обов`язок оплати збору за задоволену частину в повному обсязі покладається на відповідача -АТ «Українська залізниця», з урахуванням коефіцієнту за подання позову через підсистему “Електронний суд”.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір», ставка за подання позову майнового характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, тобто 124 547,30 грн ? 1 % = 1 245 грн 47 коп, але не менше 1 331,20 грн.
Оскільки позовна заява сформована та подана через підсистему «Електронний суд», згідно з частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір», до обраної ставки застосовується коефіцієнт 0,8, що становить 1 331,20 грн ? 0,8 = 1064, 96 грн.
Таким чином, беручи до уваги те, що позов задоволено на 82,4 %, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 877, 53 грн. Інша частина судового збору, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, відноситься на рахунок держави.
Перевіривши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем у позові було вказано попередній (орієнтовний) розрахунок витрат у сумі 20 000, 00 грн, однак в ході розгляду справи доказів понесення витрат на вказану суму чи клопотання про надання доказів в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України до суду надано не було.
З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на відсутність доказів понесення витрат позивачем в ході розгляду справи, суд вважає, що інші витрати, які підлягають розподілу, відсутні.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов представника ОСОБА_1 - адвоката Красноперова Сергія Георгійовича до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги при звільненні на пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь 

ОСОБА_1 матеріальну допомогу при звільненні у сумі 69 455 грн 60 коп. з утриманням при виплаті встановлених законом податків та зборів.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обмежений шістьма місяцями, у сумі 52 091 грн 70 коп. з утриманням при виплаті встановлених законом податків та зборів.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3 000 грн 00 коп. 
У задоволенні решти позовних вимог -відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у сумі 877 грн 53 коп. 
Частину судового збору у розмірі 187, 43 грн віднести на рахунок держави.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Інформація про сторони: 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 . 
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815, адреса: вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, індекс 03150.

Суддя Т.О. Каращук