ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 липня 2026 року 	Справа № 280/1546/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Юсубової Дар`ї Валентинівни (вул. Шкільна, буд. 10, м. Запоріжжя, 69016), до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ), в особі представника – адвоката Юсубової Дар`ї Валентинівни, до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – відповідач, в/ч НОМЕР_1 НГУ), в якій позивач просить суд:
визнати протиправними дії відповідача щодо здійснення нарахування та виплати позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої постановою КМУ №153 від 11.02.2025 року, викладену в рапорті позивача від 19.11.2025 року;
зобов`язати відповідача здійснити виплату позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (один мільйон) гривень, передбаченої постановою КМУ №153 від 11.02.2025 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що підставою для відмови у виплаті одноразової грошової винагороди стало те, що позивач, на думку комісії відповідача, не проходить дійсну військову службу відповідно до абзацу 2 п. 4 постанови КМУ №153, оскільки він був прийнятий на військову службу раніше 24.02.2022, тобто до початку дії воєнного стану. Проте, на момент дії воєнного стану, позивачу з 20.08.2024 було продовжено дію контракту про проходження військової служби до оголошення демобілізації саме з в/ч НОМЕР_1 НГУ, чим по суті укладено контракт про проходження військової служби вже під час воєнного стану. На думку позивача, тлумачення абзацу 4 п. 4 постанови КМУ №153 у вузькому значенні, тобто лише відносно певних осіб (військовослужбовців), буде дискримінаційним відносно осіб, які уклали контракт про проходження військової служби у віці до 25 років та продовжили військову службу при настанні обставин, визначених Постановою №153. Також позивачем зазначено, що попередній розрахунок суми судових витрат, які він поніс (витрати на правничу допомогу) складає 15 000 грн. Вказує, що докази розміру судових витрат будуть подані суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою від 02.03.2026 у справі відкрите спрощене позовне провадження, судовий розгляд призначений без виклику (повідомлення сторін). 
12.03.2026 засобами системи «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначив, що пункт 4 Постанови №153 визначає коло осіб, які мають право на отримання одноразової грошової винагороди: зокрема, військовослужбовці, які були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного 24 лютого 2022 року, а також проходять дійсну військову службу. Участь осіб, які були прийняті на військову службу за контрактом до введення воєнного стану в Україні, Постановою №153 не передбачається. Позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 20.08.2021, до введення в Україні воєнного стану, і в будь-якому випадку мав зобов`язання за цим контрактом до 20.08.2024, а після введення воєнного стану в Україні – до його закінчення. В даному випадку позивач не відповідає визначальному критерію, передбаченому Постановою №153, а саме: не був призваний або прийнятий на військову службу під час дії воєнного стану. Цей критерій чітко визначений нормами Постанови №153 та не допускає подвійного тлумачення. Таким чином правові підстави для отримання позивачем одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою №153, є відсутніми. Також відповідач не погоджується з визначеним розміром витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи їх суттєво завищеними. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
16.03.2026 засобами системи «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У відповіді зазначено, що положення Постанови №153 не можуть тлумачитись формально, а повинні застосовуватись з урахуванням їх мети - підтримки військовослужбовців, які добровільно служать у період воєнного стану. Інше тлумачення приписів Постанови №153, на переконання позивача, не відповідало б меті прийняття Постанови №153 підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби під час воєнного стану та мало б ознаки дискримінації. Вважає доводи відповідача необґрунтованими, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі.
Також, 16.03.2026 засобами системи «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.03.2026 у справі №400/10823/25.
17.03.2026 засобами системи «Електронний суд» від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. В запереченнях представник військової частини посилається на те, що доводи представника Позивача стосовно «укладення нового контракту шляхом пролонгації контракту», «мирного» чи «воєнного» контракту є безпідставними, оскільки Постанова №153 не містить таких понять. Натомість в ній чітко визначені умови, зокрема військовослужбовець має бути прийнятим або призваним на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за №64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за №2102-IX, до набрання чинності цією постановою - 13.02.2025 у віці до 25 років. Даний спір має розглядатись виключно в межах визначень, передбачених Постановою № 153, без двозначних формулювань, які пропонує представник позивача. Особа має бути саме призвана або прийнята на військову службу під час дії воєнного стану, Постановою №153 не передбачається підстав для відступу від зазначеної норми. Позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 20.08.2021, що підтверджується копією контракту, наявною в матеріалах справи. Станом на дату введення в Україні воєнного стану 24.02.2022 позивач вже перебував на військовій службі за контрактом, відповідно він не міг бути прийнятим на військову службу за контрактом під час воєнного стану. Просить врахувати дані пояснення та відмовити у задоволенні позовних вимог.
13.04.2026, 14.04.2026, 16.04.2026, 01.05.2026, 13.05.2026 засобами системи «Електронний суд» від представників сторін надійшли додаткові пояснення з аналогічним обґрунтуванням заявлених вимог та заперечень щодо їх задоволення.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.
20.08.2021 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) укладено контракт з Міністерством внутрішніх справ України в особі командира в/ч НОМЕР_1 про проходження громадянином України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу.
Контракт укладено строком на 3 (три) роки. 
Позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 НГУ з 20.08.2021 по 07.04.2026.
07.04.2026 контракт було припинено у зв`язку зі звільненням позивача у запас на підставі підпункту «д» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до довідки №3/33/10/1-3403 в/ч НОМЕР_1 НГУ від 12.11.2025, солдат ОСОБА_1 (Г-067721), ІНФОРМАЦІЯ_1 приймав безпосередню участь у операції Об`єднаних сил з 15.12.2021 по 23.02.2022. 
З 24.02.2022 по 14.03.2022 приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України м. Маріуполь Донецької області. 
Відповідно до довідки №34/14-1042д Служби безпеки України від 15.05.2025 про перебування громадянина України з числа осіб, визначених п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей», у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, - солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно в період з 15.03.2022 по 06.05.2025 перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України. 
Факт перебування ОСОБА_1 у полоні по 06.05.2025 підтверджується листом ДП «Український національний центр розбудови миру» Міністерства розвитку громад та територій України за вих.№09-07/17298 від 13.05.2025.
19.11.2025 ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку «Укрпошта», надіслав на поштову адресу в/ч НОМЕР_1 НГУ рапорт від 19.11.2025 на ініціювання збору та подання документів для здійснення йому ( ОСОБА_1 ), як військовослужбовцю, який у віці до 25 років, брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, перебуванням та звільненням з полону, одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000,00 (один мільйон) грн. 
26.01.2026 було направлено адвокатський запит до в/ч НОМЕР_1 НГУ (на електронну та поштову адреси) про повідомлення стосовно результатів розгляду відповідного рапорту. 
09.02.2026 на поштову адресу адвоката надійшла письмова відповідь від в/ч НОМЕР_1 НГУ за вих. №3/33/12-Ю-29-Аз від 02.02.2026, з вкладеним до неї додатком – Протоколом від 02.12.2025 №8 засідання комісії щодо виплати одноразової грошової допомоги, визначеною постановою КМУ від 11.02.2025 №153, від 30.07.2025 №942. 
Згідно змісту зазначеного Протоколу №8 від 02.12.2025, на порядок денний засідання комісії було винесено розгляд документів та заяв військовослужбовців, зокрема рапорту солдата ОСОБА_1 , щодо виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану» та постановою КМУ №942 «Про внесення змін до постанови КМУ №153». 
За результатами засідання комісії було постановлено відмовити та не виплачувати солдату ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, який у віці до 25 років, брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, перебуванням та звільненням з полону, одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000,00 (один мільйон) грн. 
Підставою для відмови у виплаті зазначеної одноразової грошової винагороди стало те, що позивач, на думку комісії, не проходить дійсну військову службу відповідно до абзацу 2 п. 4 постанови КМУ №153, оскільки він був прийнятий на військову службу раніше 24.02.2022, тобто до початку дії воєнного стану.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке.
Згідно з приписами частини 1 Закону України «Про Національну гвардію України», Національна гвардія України є військовим формуванням, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України. 
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про Національну гвардію України», Національна гвардія України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них нормативно правовими актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно правовими актами. 
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії режиму воєнного стану продовжувався та діє на момент розгляду справи судом.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ).
Частиною третьою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною дев`ятою статті 1 Закону №2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Форма, порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначаються Кабінетом Міністрів України, а для військовослужбовців - відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, розвідувальними органами України, Управлінням державної охорони України та Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - Постанова №153) та затверджено «Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Згідно з пунктом 3 Постанови №153 установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Відповідно до пункту 4 Постанови №153 установлено, що особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Аналізуючи вказані вище положення пункту четвертого Постанови №153 (в редакціях як на час її прийняття, так і з урахуванням змін) суд зазначає, що для виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої вказаними нормами, мають бути дотримані певні умови, зокрема:
вік призову або прийняття на військову службу до 25 років; 
бути особою рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення; 
бути прийнятим або призваним на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за №64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за №2102-IX, до набрання чинності цією постановою 13.02.2025 у віці до 25 років; 
проходити військову службу; брати безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави агресора, на території держави-агресора (надалі по тексту також - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності вказаною постановою 13.02.2025, або строком менше шести місяців із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених), або менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни; 
відсутності притягнення до відповідальності два або більше разів за сукупністю дисциплінарних стягнень строку дії яких не закінчився.
Пункт 4 Постанови №153 визначає коло осіб, які мають право на отримання одноразової грошової винагороди: зокрема, військовослужбовці, які були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного 24 лютого 2022 року, а також проходять дійсну військову службу. 
Участь осіб, які були прийняті на військову службу за контрактом до введення воєнного стану в Україні, Постановою №153 не передбачається. 
Позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 20.08.2021, що підтверджується копією контракту наявному в матеріалах справи та не заперечується представником позивача
Слід додатково зазначити, що метою Постанови №153 є реалізація експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану. 
Відповідно до абз. 2 п. 1 Порядку реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану, затвердженого Постановою №153, метою експериментального проекту є підвищення рівня укомплектованості особовим складом бойових військових частин (підрозділів) Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби шляхом удосконалення механізму залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом та створення додаткових мотиваційних чинників для цього. 
Таким чином мета постанови №153 чітко визначена – це підвищення рівня укомплектованості особовим складом бойових військових частин шляхом удосконалення механізму залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом. 
ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом 20.08.2021, до введення в Україні воєнного стану, і в будь-якому випадку мав зобов`язання за цим контрактом до 20.08.2024, а після введення воєнного стану в Україні – до його закінчення. 
Поняття «прийняття на військову службу за контрактом» визначене Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим указом Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (зі змінами і доповненнями). Вичерпний перелік підстав для прийняття особи на військову службу за контрактом, визначений у ст. 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Підстави для укладення нового контракту визначені п. 27 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, продовження дії контракту, в свою чергу, - пунктами 31-33 зазначеного Положення. Водночас ч. 8 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що на період дії воєнного стану для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період проведення мобілізації. Тобто, особа, яка була прийнята на військову службу за контрактом до введення воєнного стану в Україні, є такою що продовжує проходити військову службу за контрактом до демобілізації.
Доводи представника позивача стосовно «укладення нового контракту шляхом пролонгації контракту», «мирного» чи «воєнного» контракту є безпідставними.
Отже, в даному випадку позивач не відповідає визначальному критерію, передбаченому Постановою №153, а саме: не був призваний або прийнятий на військову службу під час дії воєнного стану. 
Цей критерій чітко визначений нормами Постанови №153 та не допускає подвійного тлумачення. 
Таким чином правові підстави для отримання позивачем одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою №153 - відсутні.
В силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024 у справі №400/1217/23: 1) обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 4) посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч. 1 ст. 77 та ч. 2 ст. 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі №520/2261/19, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та проаналізувавши вищенаведені положення законодавства, що регулюють спірні відносини у даній справі, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог та відсутність в діях відповідача ознак протиправного діяння, зокрема, позивачем не дотримані умови та критерії для отримання винагороди, передбаченої Постановою №153, що є обов`язковою умовою для отримання спірної виплати. 
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Беручі до уваги все вищевикладене, суд висновує про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
В силу положень статті 139 КАС України судові витрати (у тому числі витрати на правничу допомогу) стягуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень виключно у разі задоволення позовних вимог.
Ураховуючи ту обставину, що судом відмовлено у задоволенні позову, то й відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат (в тому числі і витрат на правову допомогу).
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2023 року у справі №640/17086/20.
Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Юсубової Дар`ї Валентинівни (вул. Шкільна, буд. 10, м. Запоріжжя, 69016), до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити. 
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення у повному обсязі складено та підписано «10» липня 2026 року. 

Суддя Р.В. Кисіль