Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 р. №520/15382/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Бідонько А.В. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа: Територіальне управління Служби судової охорони у Харківській області про визнання незаконною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії, - 
В С Т А Н О В И В:
До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом в якому просить суд:
1. Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Олени Жданової від 01.04.2026 про закінчення виконавчого провадження № 75206300 з виконання виконавчого листа № 520/2830/23, виданого 03.06.2024 Харківським окружним адміністративним судом про зобов`язання Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену ПКМУ від 28.02.2022 № 168, в розмірі 30 000 грн в місяць, за період з 24 лютого 2022 по 20 січня 2023 включно. 
2. Зобов`язати державного виконавця примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Олену Жданову відновити виконавче провадження № 75206300 та вжити заходів для примусового виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду про зобов`язання Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену ПКМУ від 28.02.2022 № 168, в розмірі 30 000 грн в місяць, за період з 24 лютого 2022 по 20 січня 2023 включно, зокрема шляхом направлення документів до відповідного органу Державної казначейської служби України для списання коштів.
В обґрунтування позову позивач посилався на неправомірність оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження № 75206300 від 01.04.2026, оскільки рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 у справі 520/2830/23, яке мало бути виконано в межах виконавчого провадження, що набрало законної сили, станом на день подання позову залишається невиконаним.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.06.2026 відкрито провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29.06.2026 року замінено відповідача у справі - Державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській обл. Харківського МРУМЮ України Жданова Олена Віталіївна на Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. 
Представником відповідача до суду подано відзив на адміністративний позов, у якому останній зазначив, що оскаржувану постанову винесено державним виконавцем у відповідності до вимог абзацу 3 частини 3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства, просив в задоволенні позовних вимог відмовити.
Позивач та представник відповідача у судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. 
Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 
Згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. 
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України. 
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову, суд встановив наступне. 
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 у справі 520/2830/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".
Зобов`язано Територіальне управління Служби судової охорони у Харківській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", в розмірі 30 000 грн. на місяць, за період з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року включно.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Харківським окружним адміністративним судом 03.06.2024 видано виконавчий лист по справі № 520/2830/23.
04.06.2024 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та зобов`язано боржника виконати зазначене вище рішення протягом 10 робочих днів.
На виконання вказаної постанови до Відділу надійшов лист від 07.06.2024 за вих. № 51.06-439 Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області, яким повідомлено наступне – «На виконання постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 75206300 від 04.06.2024, винесеної при примусовому виконанні Виконавчого листа № 520/2830/23 від 03.06.2024, виданого Харківським окружним адміністративним судом, повідомляємо наступне. На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі №520/2830/23 за позовом ОСОБА_1 щодо зобов`язання нарахування та виплати останньому додаткової винагороди, передбачену постановою КМУ від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", в розмірі 30000,00 грн. на місяць за період з 24.02.2022 по 20.01.2023 року, Територіальне управління Служби судової охорони у Харківській області видало наказ від 22.02.2024 року № 55 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 у розмірі 318 260,37 грн. Проте, відповідно до статті 161 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Після надходження відповідних бюджетних асигнувань Територіальним управлінням Служби судової охорони у Харківській області буде здійснено виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, в установленому порядку».
В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем направлено до Харківського окружного адміністративного суду заяву про зміну способу порядку виконання судового рішення в порядку ст. 378 КАС України. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2025 по справі № 520/2830/23 заяву Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зміну способу і порядку виконання рішення по справі №520/2830/23 залишено без задоволення. 
У зв`язку з невиконанням рішення суду у повному обсязі, державним виконавцем, керуючись ст. 63, 75 Законом України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 03.02.2026 винесено постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 5100,00 грн. та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду. 
13.03.2026, керуючись ст. ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника в подвійному розмірі 10200 грн. та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду. 
Також 13.03.2026 до ГУНП в Харківській області направлено повідомлення державного виконавця про вчинення посадовими (службовими) особами Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України.
19.03.2026 до Відділу надійшов лист Головного управління національної поліції в Харківській області адресований начальникові ВП № 2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області полковнику поліції (в копії Відділу) в якому зазначено наступне: «Згідно з вимогами наказу МВС України від 08.02.2019 № 100 надсилаю повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, яке надійшло з відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Міністерства юстиції від 13.03.2026 № 75206300 в інтересах ОСОБА_1 для подальшої реєстрації в інформаційно–комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» та прийняття рішення у встановленому законом порядку, відповідно до вимог ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України. Про прийняте рішення поінформувати ініціатора». 
31.03.2026 до Відділу надійшов лист ВП № 2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області в якому зазначено наступне: «Повідомляємо Вам, що ВП №2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області Ваше повідомлення щодо притягнення до відповідальності посадових осіб Територіального Управління служби судової охорони у Харківській області, зареєстроване в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за № 3462 від 20.03.2026. У зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливістю у зв`язку з цим внесення відповідної інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань, вищевказане звернення направлено для організації розгляду в порядку Закону України «Про звернення громадян». За результатами проведеної перевірки поліцейськими сектору превенції відділу поліції №2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області складено відповідну довідку і розгляд вказаних матеріалів припинено. Дане питання може бути вирішено тільки в рамках цивільно-правових відносин». 
Враховуючи вищевикладене, 01.04.2026 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 11 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Позивач, не погодившись з наведеним, звернувся до суду з позовом в даній справі.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені 3аконом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою, другою статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження".
Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (пункт 1 частини третьої, частина четверта статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
За приписами пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Частиною першою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (надалі - «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.
З аналізу правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин слідує, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме: - накладення на боржника штрафу і перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин); - накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин); - звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.
Суд зазначає, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18.06.2019 у справі №826/14580/16 (пункти 40-43) підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.
За цією позицією накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.
Крім того, суд звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження", під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною третьою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну (пункт 3); викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні (пункт 14); накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (пункт 16); вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження (пункт 18); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункт 22).
Разом з цим, матеріалами справи не підтверджено виконання державним виконавцем вказаних приписів чинного законодавства. Також жодних доказів щодо перевірки виконання судового рішення матеріали справи не містять.
Водночас слід зауважити, що самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину) не є належними і достатніми заходами виконання судового рішення. У свою чергу, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №750/9782/16-а, від 07.08.2019 у справі №378/1033/17, від 04.09.2019 у справі №286/1810/17, від 07.10.2020 у справі №461/6978/19.
Суд наголошує, що для вирішення питання щодо законності дій державного виконавця, слід з`ясувати чи вжито ним всі можливі заходи, спрямовані на виконання рішення суду.
Разом з тим, суд зазначає, що звернення боржника до розпорядника бюджетних коштів нижчого (другого) рівня - Голови Служби судової охорони з листом про потребу в коштах на виконання судового рішення в добровільному порядку є наслідком повторного невиконання без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Таке звернення до розпорядника бюджетних коштів нижчого (другого) рівня - Голови Служби судової охорони не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
Отже, направлення листа про потребу в коштах на виконання судового рішення в добровільному порядку, не є єдиною останньою дією боржника після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій з виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом № 1404-VIII заходів щодо повідомлення уповноважених осіб про невиконання обов`язкового рішення суду.
Відтак, здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, при цьому не вийде за межі наданих йому повноважень та не буде діяти не у спосіб, встановлений Законом № 1404-VIII, що не є підставою для закінчення виконавчого провадження.
Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові у справі № 826/14580/16 від 18.06.2019р., яку неодноразово також підтримано у справах № 340/5200/21 від 13.12.2022р., № 457/359/21 від 08.12.2022р., та яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню під час перегляду даної справи.
В спірній ситуації, рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й буде невиконаним в майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження (висновок Верховного Суду у справі № 457/359/21 від 08.12.2022р.).
Відтак, суд зазначає, що постанова від 01.04.2026, якою закінчено виконавче провадження № 75206300 за виконавчим листом Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 у справі 520/2830/23, є такою, що винесена передчасно та за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття всіх можливих заходів, спрямованих на його виконання.
З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в даній частині є обґрунтованими.
Щодо позовних вимог зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження № 75206300 та вжити заходів для примусового виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду про зобов`язання Територіального управління Служби судової охорони у Харківській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену ПКМУ від 28.02.2022 № 168, в розмірі 30 000 грн в місяць, за період з 24 лютого 2022 по 20 січня 2023 включно, зокрема шляхом направлення документів до відповідного органу Державної казначейської служби України для списання коштів, суд зазначає наступне.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.41 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.
Отже, в разі скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Так, суд у даному рішенні прийшов до висновку про визнання протиправною та скасуванню постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження №75206300 від 01.04.2026.
Суд вважає, що наразі відсутні підстави вважати, що після скасування постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не буде поновлено виконавче провадження для подальшого вчинення виконавчих дій, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження" та не буде дотримано строків та порядку вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 75206300.
За таких обставин, позовні вимоги у вказаній частині звернені на майбутнє, в даній частині позовних вимог права позивача не є порушеними.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у вищевказаній частині.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
З огляду на викладене вище суд дійшов переконання про те, що належним та ефективним способом захисту полущеного права позивача буде визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 01.04.2026 про закінчення виконавчого провадження № 75206300.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даній справі відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки відповідно до позиції Верховного суду викладені в постановах від 18.01.2018 по справі №565/256/15-ц та від 14.02.2018 по справі №589/6044/2013, судовий збір за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби не сплачується, оскільки виконавче провадження є завершальною та невід`ємною частиною судового провадження, за який сплачено судовий збір.
Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13-14, 77, 132, 134, 139, 242-246, 250, 255, 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Ярослава Мудрого, буд. 26, м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61024, код ЄДРПОУ 45752470), третя особа: Територіальне управління Служби судової охорони у Харківській області (вул. Широнінців, буд. 14, м. Зміїв, Харківська область, 63404, код ЄДРПОУ 43181818) про визнання незаконною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 01.04.2026 про закінчення виконавчого провадження № 75206300.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на рішення може бути подана у десятиденний строк з дня його проголошення до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку визначеному ст. 297 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено та підписано 08 липня 2026 року.

Суддя Анатолій Бідонько