ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2026 року | Справа №160/15175/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить суд:
- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 грн, передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025, оформлену листом Військової частини НОМЕР_1 від 08.04.2026 за вих. №1035/18/1130;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) одноразову грошову винагороду у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень, передбачену пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач із травня 2021 року проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 14.05.2021 позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу та був зарахований до списків особового складу військової частини. У подальшому, 06.03.2025, під час дії воєнного стану, позивач уклав новий контракт про проходження військової служби на посадах сержантського і старшинського складу. Позивач вказує, що протягом проходження військової служби він неодноразово брав безпосередню участь у бойових діях у районах їх ведення, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2026, а також має статус учасника бойових дій. У зв`язку з цим, 27.03.2026 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про виплату одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 грн, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану». Листом від 08.04.2026 за вих. №1035/18/1130 Військова частина НОМЕР_1 відмовила у задоволенні рапорту, посилаючись на те, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом до введення воєнного стану в Україні, а тому, не належить до категорії військовослужбовців, визначених пунктом 4 Постанови №153. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки, на його думку, визначальними умовами для отримання спірної одноразової грошової винагороди є вік військовослужбовця, факт проходження військової служби та безпосередня участь у бойових діях, а не дата укладення первинного контракту. Зазначає, що на момент укладення контракту 06.03.2025 йому не виповнилося 25 років, він продовжував проходити військову службу та мав необхідний строк участі у бойових діях. Зазначене стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
До суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Військова частина НОМЕР_1 не визнає позовні вимоги, вважає їх необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проєкту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» право на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 грн мають військовослужбовці рядового, сержантського та старшинського складу, які до набрання чинності зазначеною постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу саме під час воєнного стану, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях у районах їх ведення строком не менше шести місяців. Відповідач зазначає, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 14.05.2021, а контракт набрав чинності 20.05.2021, тобто до введення в Україні воєнного стану. У зв`язку з цим, на думку відповідача, ОСОБА_1 не належить до категорії військовослужбовців, визначених пунктом 4 постанови №153, оскільки обов`язковою умовою для отримання спірної виплати є саме факт прийняття або призову на військову службу під час воєнного стану. Також, відповідач вказує, що укладення позивачем 06.03.2025 нового контракту про проходження військової служби на посадах сержантського і старшинського складу не змінює факту первинного прийняття його на військову службу у 2021 році, оскільки такий контракт був укладений у зв`язку із присвоєнням військового звання та зміною категорії посади, а не у зв`язку із новим прийняттям на військову службу. Крім того, відповідач зазначає, що факт проходження позивачем військової служби та його участь у заходах із забезпечення оборони України, підтверджені довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2026 №1035/15/486, самі по собі не є достатніми для виникнення права на виплату винагороди, оскільки позивач не відповідає визначальній умові, передбаченій пунктом 4 Постанови №153, а саме: не був прийнятий на військову службу під час воєнного стану. У зв`язку із цим, відповідач вважає, що відмова Військової частини НОМЕР_1 , оформлена листом від 08.04.2026 №1035/18/1130, є правомірною, оскільки прийнята у межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. Щодо строку звернення до суду відповідач зазначив, що позивач пропустив строк звернення з адміністративним позовом, оскільки про порушення свого права дізнався після отримання відповіді Військової частини на рапорт - 29.04.2026, тоді як звернувся до суду поза межами встановленого законом строку. Відповідач послався на положення ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), відповідно до якої для звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби встановлено місячний строк. При цьому відповідач зазначив, що військова служба відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України є видом публічної служби, а тому, до спірних правовідносин має застосовуватися спеціальний місячний строк звернення до суду. На підтвердження своєї позиції відповідач послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11.02.2021 у справі №240/532/20, від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 07.09.2023 у справі №160/914/23 та інших судових рішеннях, у яких зазначено про застосування ч. 5 ст. 122 КАС України у спорах щодо проходження публічної служби. З огляду на викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 05.01.2023.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з травня 2021 року. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.05.2021 №100 солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командира Військової частини НОМЕР_5 (по особовому складу) №23-РС від 14.05.2021 на посаду розвідника-кулеметника розвідувального відділення розвідувального взводу розвідувальної роти, зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 20.05.2021 та поставлено на всі види забезпечення.
З матеріалів справи також вбачається, що 14.05.2021 позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу строком на три роки, який набрав чинності 20.05.2021. У подальшому строк дії зазначеного контракту було продовжено, відповідно до вимог законодавства на період до оголошення демобілізації.
Водночас, 06.03.2025, під час дії воєнного стану в Україні, позивачем укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу строком на три роки, у зв`язку з присвоєнням йому військового звання «молодший сержант» та призначенням на посаду командира розвідувального відділення – командира машини розвідувального взводу розвідувальної роти Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 15.04.2026 №1035/15/486, молодший сержант ОСОБА_1 у визначені періоди з 20.11.2021 по 15.04.2026 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, у тому числі безпосередньо у районах ведення бойових дій.
Так, із зазначеної довідки вбачається, що загальний період участі позивача у відповідних заходах включає, зокрема, періоди: з 20.11.2021 по 04.06.2022; з 28.06.2022 по 22.11.2022; з 21.12.2022 по 23.01.2023; з 09.02.2023 по 28.08.2023; з 07.09.2023 по 11.12.2023; з 30.12.2023 по 15.03.2024; з 01.04.2024 по 09.04.2024; з 15.07.2024 по 23.11.2024; з 08.12.2024 по 04.01.2025; з 08.03.2025 по 17.04.2025; з 02.05.2025 по 15.08.2025; з 01.09.2025 по 26.03.2026; з 14.04.2026 по 15.04.2026. 
27.03.2026 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про виплату одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 грн відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проєкту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 08.04.2026 №1035/18/1130 позивачу було відмовлено у задоволенні вказаного рапорту. Підставою для відмови відповідач зазначив те, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом 14.05.2021, тобто, до введення воєнного стану в Україні, а тому, на думку відповідача, не належить до кола осіб, визначених пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025.
Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою, вважаючи, що його право на отримання одноразової грошової винагороди порушено, оскільки на момент набрання чинності Постановою №153 він відповідав установленим нею критеріям: був військовослужбовцем рядового та сержантського складу, проходив військову службу, мав вік до 25 років на момент укладення контракту від 06.03.2025, брав безпосередню участь у бойових діях понад шість місяців та продовжував проходити військову службу.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначена конституційна норма закріплює один із фундаментальних принципів діяльності суб`єктів владних повноважень - принцип законності, відповідно до якого будь-яке рішення, дія чи бездіяльність органу державної влади повинні мати чітке нормативне підґрунтя, відповідати меті наданих повноважень та ґрунтуватися на повному і всебічному врахуванні всіх юридично значимих обставин.
При цьому, суб`єкт владних повноважень не може застосовувати положення нормативно-правових актів формально, без урахування їх змісту, мети правового регулювання та фактичних обставин конкретної справи.
Конституційний Суд України у Рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005 та від 29.06.2010 №17-рп/2010 неодноразово зазначав, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Обмеження прав особи допускається лише за умови наявності легітимної мети та за умови дотримання принципу пропорційності.
Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 грн, передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з травня 2021 року.
Відповідачем не заперечується, що позивач:
- був прийнятий на військову службу у віці 19 років; 
- продовжує проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 ; 
- має статус учасника бойових дій; 
- у періоди з 20.11.2021 по 04.06.2022, з 28.06.2022 по 22.11.2022, з 21.12.2022 по 23.01.2023, з 09.02.2023 по 28.08.2023, з 07.09.2023 по 11.12.2023, з 30.12.2023 по 15.03.2024, з 01.04.2024 по 09.04.2024, з 15.07.2024 по 23.11.2024, з 08.12.2024 по 04.01.2025, з 08.03.2025 по 17.04.2025, з 02.05.2025 по 15.08.2025, з 01.09.2025 по 26.03.2026, з 14.04.2026 по 15.04.2026 брав безпосередню участь у заходах із забезпечення оборони України та відсічі збройної агресії російської федерації. 
Отже, сукупний строк участі позивача у бойових діях значно перевищує шість місяців, що є однією з визначальних умов, встановлених пунктом 4 Постанови №153.
Щодо доводів відповідача про те, що позивач не має права на отримання зазначеної виплати у зв`язку з тим, що контракт про проходження військової служби було укладено 14.05.2021, тобто до введення воєнного стану в Україні, суд зазначає наступне.
Такі доводи відповідача ґрунтуються на буквальному, але звуженому тлумаченні положень пункту 4 Постанови №153.
Дійсно, зазначена норма передбачає виплату військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану.
Разом із тим, при застосуванні цієї норми необхідно враховувати не лише окремий факт первинного укладення контракту, а весь комплекс юридично значимих обставин, а саме: вік військовослужбовця; факт проходження військової служби; належність до визначеної категорії військовослужбовців; участь у бойових діях; тривалість такої участі; відсутність обставин, які виключають право на виплату. 
Інше тлумачення фактично призводить до необґрунтованого позбавлення права військовослужбовців, які фактично виконували бойові завдання під час воєнного стану, лише через дату первинного оформлення контракту.
Суд звертає увагу, що позивач на момент укладення нового контракту від 06.03.2025 досяг 23 років, тобто відповідав віковому критерію, визначеному Постановою №153.
Крім того, станом на дату набрання чинності Постановою №153 позивач: був військовослужбовцем; належав до сержантського складу; продовжував проходження військової служби; мав підтверджений бойовий досвід; мав необхідний строк безпосередньої участі у бойових діях. 
Таким чином, визначальним у даному випадку є не сам факт укладення первинного контракту у 2021 році, а фактичне перебування позивача у статусі військовослужбовця під час воєнного стану та виконання ним завдань із захисту України.
Аналогічний підхід застосовується Верховним Судом при вирішенні спорів щодо соціальних гарантій військовослужбовців, відповідно до якого під час оцінки права особи на передбачені законом виплати необхідно виходити з фактичного змісту правовідносин, а не лише з формальних ознак оформлення документів. Верховний Суд неодноразово наголошував, що соціальні гарантії військовослужбовців мають тлумачитися з урахуванням їх компенсаційної та стимулюючої мети. 
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.05.2026 у справі №280/8933/24 звернула увагу, що одноразові винагороди військовослужбовцям мають особливий характер та пов`язані саме з виконанням конкретних завдань, бойовою діяльністю та іншими визначеними законом обставинами, а не лише із загальним фактом проходження служби. 
Суд також враховує, що відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає, що особа повинна мати можливість передбачити наслідки застосування норм права, а державні органи не можуть довільно змінювати підхід до реалізації законодавчо встановлених гарантій.
Відмова відповідача фактично ґрунтується лише на одній формальній обставині – даті укладення першого контракту, при цьому відповідачем не спростовано: факт проходження позивачем військової служби під час воєнного стану; факт участі у бойових діях понад шість місяців; факт відповідності позивача віковому критерію; факт належності позивача до сержантського складу; відсутність дисциплінарних або інших обмежень, передбачених пунктом 4 Постанови №153. 
Отже, відповідач, приймаючи рішення про відмову у виплаті винагороди, не забезпечив повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, чим порушив вимоги частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України саме на відповідача покладено обов`язок доведення правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Проте відповідачем не доведено наявності законної підстави для виключення позивача з кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової винагороди, передбаченої пунктом 4 Постанови №153.
За таких обставин суд приходить до висновку, що відмова Військової частини НОМЕР_1 , оформлена листом від 08.04.2026 №1035/18/1130, є протиправною, оскільки прийнята без належного врахування фактичних обставин проходження позивачем військової служби, його участі у бойових діях та мети встановлення відповідної державної гарантії.
Щодо доводів відповідача про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової винагороди у зв`язку з укладенням контракту про проходження військової служби до введення воєнного стану, суд зазначає наступне.
Як убачається із листа Військової частини НОМЕР_1 від 08.04.2026 за вих. №1035/18/1130, підставою для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 грн відповідач визначив те, що ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом 14.05.2021, тобто, до введення воєнного стану в Україні, а тому, на думку відповідача, не належить до кола осіб, визначених пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153.
Надаючи оцінку таким доводам відповідача, суд зазначає, що вони ґрунтуються на помилковому застосуванні положень Постанови №153 та не враховують мету її прийняття, зміст установлених нею гарантій, а також фактичні обставини проходження позивачем військової служби.
Так, пунктом 4 Постанови №153 передбачено право на отримання одноразової грошової винагороди військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців.
Отже, наведена норма містить декілька взаємопов`язаних умов для виникнення права на виплату, а саме: належність особи до військовослужбовців рядового, сержантського або старшинського складу; вік до 25 років на момент прийняття або призову на військову службу; проходження військової служби; безпосередню участь у бойових діях у визначених районах; наявність необхідного строку такої участі; відсутність передбачених постановою обставин, що виключають виплату. 
Водночас, аналіз зазначеної норми не дає підстав для висновку, що законодавець встановив абсолютну заборону на отримання винагороди особами, які первинно уклали контракт до введення воєнного стану, однак після 24.02.2022 продовжили проходження військової служби, брали участь у бойових діях та відповідали іншим установленим критеріям.
Суд звертає увагу, що така позиція відповідача фактично ґрунтується на вибірковому застосуванні лише однієї обставини - дати укладення первинного контракту, без урахування інших юридично значимих фактів.
При цьому матеріалами справи підтверджено, що позивач: народився ІНФОРМАЦІЯ_2 ; був прийнятий на військову службу у віці 19 років; продовжує проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ; з 20.11.2021 по 15.04.2026 у визначені періоди брав безпосередню участь у бойових діях; має статус учасника бойових дій; 06.03.2025, тобто під час дії воєнного стану та до досягнення 25-річного віку, уклав контракт про проходження військової служби на посадах сержантського і старшинського складу. 
Таким чином, позивач на момент реалізації права на отримання спірної винагороди відповідав усім критеріям, визначеним пунктом 4 Постанови №153.
Суд також враховує, що метою прийняття Постанови №153 було не встановлення формальної прив`язки до дати первинного оформлення військової служби, а підвищення мотивації до проходження військової служби та заохочення військовослужбовців, які в умовах воєнного стану виконують завдання із захисту України та безпосередньо беруть участь у бойових діях.
Отже, тлумачення відповідача, за яким військовослужбовець, який фактично бере участь у бойових діях під час повномасштабної збройної агресії російської федерації, але уклав первинний контракт до 24.02.2022, автоматично позбавляється права на винагороду, суперечить меті нормативного регулювання та створює необґрунтовану різницю у правовому становищі військовослужбовців.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що при застосуванні норм, які встановлюють соціальні гарантії для військовослужбовців, необхідно виходити не лише з формального змісту окремої норми, а й із суті правовідносин, мети законодавчого регулювання та принципу забезпечення ефективного захисту прав особи.
Зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №260/3564/22, від 21.09.2023 у справі №640/11635/22 суд касаційної інстанції зазначав, що суб`єкт владних повноважень не може застосовувати положення законодавства виключно формально, без оцінки всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення питання щодо реалізації соціального права особи.
Крім того, відповідно до правових позицій Європейського суду з прав людини, викладених, зокрема, у рішеннях у справах «Вілліс проти Сполученого Королівства» (заява №36042/97) та «Пічкур проти України» (заява №10441/06, рішення від 07.11.2013 року), різниця у ставленні до осіб у подібних ситуаціях повинна мати об`єктивне та розумне виправдання, переслідувати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності.
У даному випадку відповідач не навів жодного об`єктивного та нормативно обґрунтованого пояснення, чому військовослужбовець, який: перебував у віці до 25 років; продовжує службу; виконував бойові завдання; має понад шестимісячний строк участі у бойових діях, повинен бути позбавлений права на передбачену державою винагороду лише через дату укладення первинного контракту.
Таким чином, суд доходить висновку, що доводи відповідача про укладення позивачем контракту 14.05.2021 як підставу для відмови у виплаті одноразової грошової винагороди є необґрунтованими, оскільки вони не враховують фактичний зміст правовідносин, мету Постанови №153 та принципи справедливості, пропорційності й недопущення дискримінаційного застосування норм права.
Відтак, зазначені доводи відповідача судом відхиляються як такі, що не спростовують наявності у позивача права на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 грн, передбаченої пунктом 4 Постанови №153.
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи частиною другою статті 122 КАС України встановлено загальний шестимісячний строк, який, якщо інше не встановлено законом, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як убачається з матеріалів справи, спір у даній справі виник не у зв`язку із самим фактом проходження позивачем військової служби, її прийняття чи припинення, а щодо реалізації права на отримання одноразової грошової винагороди, передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Суд звертає увагу, що право позивача на звернення до суду за захистом порушеного права виникло саме після отримання ним відмови Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту про виплату відповідної винагороди.
Так, 27.03.2026 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про виплату одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 грн відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №153.
За результатами розгляду вказаного рапорту Військова частина НОМЕР_1 листом від 08.04.2026 за вих. №1035/18/1130 повідомила позивачу про відсутність правових підстав для виплати зазначеної винагороди, мотивуючи це тим, що контракт про проходження військової служби був укладений ним до введення воєнного стану.
Саме з моменту отримання вказаної відповіді позивач об`єктивно дізнався про порушення свого права, оскільки до цього моменту відсутнє було будь-яке рішення чи дія суб`єкта владних повноважень, які б свідчили про відмову у реалізації права на отримання спірної виплати.
При цьому суд критично оцінює посилання відповідача на те, що моментом, з якого слід обчислювати строк звернення до суду, є дата вручення позивачу відповіді на рапорт - 29.04.2026 згідно з трекінгом поштового відправлення №5140030489190.
Відповідач, зазначаючи про пропуск строку звернення до суду, фактично виходить із припущення, що позивач повинен був звернутися до суду ще до отримання ним письмової відповіді військової частини. Однак такий підхід суперечить положенням статті 122 КАС України, оскільки строк звернення до суду пов`язується саме з моментом, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а не з моментом виникнення у неї сумнівів щодо можливого порушення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі №809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі №815/91/18, у яких зазначено, що початок перебігу строку звернення до адміністративного суду пов`язується з моментом фактичного усвідомлення особою порушення її прав, свобод чи інтересів.
Суд також враховує усталену практику Верховного Суду щодо визначення поняття «повинна була дізнатися», відповідно до якої таке поняття не означає обов`язок особи постійно контролювати діяльність суб`єкта владних повноважень або передбачати можливе порушення своїх прав.
У постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №240/5092/20 зазначено, що особа повинна була дізнатися про порушення свого права у випадку, коли вона знала про прийняття відповідного рішення або вчинення певної дії та мала реальну можливість отримати інформацію щодо наслідків такого рішення чи дії.
У даній справі до моменту отримання листа Військової частини НОМЕР_1 від 08.04.2026 позивач не мав об`єктивної можливості встановити, що відповідач відмовить йому у реалізації права на отримання винагороди, оскільки саме військова частина як суб`єкт владних повноважень мала здійснити перевірку наявності правових підстав для такої виплати та прийняти відповідне рішення.
Щодо посилання відповідача на положення частини п`ятої статті 122 КАС України та застосування місячного строку звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, суд зазначає наступне.
Дійсно, пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічна служба включає, зокрема, військову службу, а частина п`ята статті 122 КАС України передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби.
Разом із тим, предметом спору у даній справі не є питання прийняття позивача на військову службу, проходження ним військової служби чи звільнення з неї.
Позовні вимоги заявлено щодо визнання протиправною відмови Військової частини НОМЕР_1 у виплаті одноразової грошової винагороди, яка має характер одноразового додаткового виду грошового забезпечення військовослужбовця.
Отже, спірні правовідносини виникли у сфері соціального та грошового забезпечення військовослужбовця, а не щодо реалізації управлінських повноважень відповідача при прийнятті, проходженні або припиненні публічної служби.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що при визначенні строку звернення до суду необхідно виходити не лише із статусу особи як військовослужбовця, а передусім із предмета та характеру спірних правовідносин.
Так, у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №420/9651/22 суд зазначив, що питання визначення строку звернення до адміністративного суду залежить від суті спірних правовідносин та характеру заявлених позовних вимог.
Аналогічний підхід викладено Верховним Судом у постановах від 07.09.2023 у справі №160/914/23 та від 28.06.2023 у справі №560/11489/22.
Крім того, посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у цій справі, оскільки у зазначеній справі предметом спору було стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, тобто правовідносини, пов`язані із остаточним розрахунком при припиненні публічної служби.
У даній же справі позивач продовжує проходити військову службу, а спір стосується права на отримання передбаченої нормативно-правовим актом одноразової грошової винагороди за участь у бойових діях.
Таким чином, застосуванню підлягає загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, передбачений частиною другою статті 122 КАС України.
Звернення позивача до суду з даним позовом після отримання листа Військової частини НОМЕР_1 від 08.04.2026 здійснено у межах установленого законом строку.
Відтак, доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному застосуванні норм процесуального права.
Посилання відповідача на необхідність залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду не знаходять свого підтвердження матеріалами справи, а тому суд їх відхиляє.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26.06.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Суди повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).
Тож, залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.
Беручи до уваги зазначене суд вважає, що відповідачем, за час розгляду справи, на виконання вимог частини 2 статті 77 КАС України, не було доведено правомірності прийнятого ним оскаржуваного рішення.
Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем, всупереч вимогам КАС України, не доведено правомірності своїх дій, в той час як позивачем позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, а тому, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає таке. 
Відповідно до ч. ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат між сторонами справи відсутні.
Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 139, 143, 242-243, 245-246, 250, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень, передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025, оформлену листом Військової частини НОМЕР_1 від 08.04.2026 №1035/18/1130.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень, передбачену пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №153 від 11.02.2025.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька