14.07.26
22-ц/812/1010/26
Провадження № 22-ц/812/1010/26 Головуючий суду першої інстанції Уманська О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 липня 2026 року м. Миколаїв Справа № 481/1086/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 березня 2026 року, повне судове рішення складено 24 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Уманської О.В., в залі судового засідання в м. Новий Буг, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, 

В С Т А Н О В И В:

22 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. 
Позов мотивований тим, що у серпні місяці 2024 року, ОСОБА_2 з допомогою найманого працівника, забрав у позивача ОСОБА_1 десять книжкових полиць, пообіцявши при цьому заплатити позивачу 500 грн. 
Однак до цього часу кошти відповідач не повернув. При цьому розписку про борг у сумі 500 грн відповідач не надавав, оскільки вони на той час були у дружніх стосунках і позивач йому довіряв.
13 лютого 2025 року позивач зустрів найманого працівника на ім`я ОСОБА_3 і останній повідомив, що книжкові полиці, ніби то, він разом із відповідачем ОСОБА_2 перекинули позивачу ОСОБА_1 через огорожу у двір. 
Однак позивач такий факт заперечує. 
З цих підстав позивач 13 лютого 2025 року зателефонував до поліції і по прибуттю поліцейських ВП №1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області позивач вимагав провести обшук його подвір`я, однак працівники поліції повідомили, що у них відсутні такі повноваження. 
В результаті бездіяльності працівників поліції обшук проведений не був, але відносно позивача було складно протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності.
Враховуючи те, що позивач мав можливість у грудні 2024 року дані книжкові полиці продати за 10 000 грн, то вони б могли замінити три книжні шафи, які були у позивача вартістю 12 000 грн, враховуючи ціну трьох нових книжкових шаф вартістю 8 000,00 грн, тобто 8000*3 =16 000,00 грн. 
Покупець обіцяв позивачу викупити дані 10 книжкових полиць за 10 000,00 грн. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 10 000 грн.
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано суду достатніх, достовірних та належних доказів, які б відповідали стандарту «чітких і переконливих доказів, які не викликають обґрунтованих сумнівів» та які б з розумним ступенем ймовірності підтверджували понесення ОСОБА_1 збитків в розмірі 10 000 грн і такі збитки йому нанесені саме відповідачем ОСОБА_2 , суд приходить до висновку, що ці позовні вимоги не підлягають задоволенню за їх недоведеністю.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та постановити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не було враховано порушення його прав як продавця.
Відповідачем ОСОБА_2 не було здійснено розрахунок з ОСОБА_1 за книжкові полиці.
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 у позові стверджував, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 відбулась усна домовленість про купівлю–продаж десяти книжкових полиць, що належали позивачу. Відповідач на виконання цієї домовленості вказані книжкові полиці забрав, а кошти за них у розмірі 10 000 грн до цього часу не повернув, а відтак такі кошти просив стягнути з відповідача.
Суд першої інстанції, розглядаючи спір дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували таку домовленість між сторонами, наявність у власності позивача книжкових полиць, їх характеристика, стан та вартість на момент домовленості про відчуження.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині 1 та 2 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Частиною 2 статті 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).
Положеннями статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (частина 1 статті 656 ЦК України).
Згідно зі статтею 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
З наведених норм матеріального права можна зробити висновок, що позивач при звернення до суду з вказаним позовом повинен надати докази на підтвердження укладення усної угоди між сторонами, узгодження сторонами того чи іншого майна (книжкових полиць), певної їх кількості та вартості. А далі – підтвердити факт передачі майна покупцю.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків (частина 2 статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами саме усного договору купівлі-продажу книжкових полиць вартістю 10 000 грн та передачу цього майна позивачем відповідачу у відповідній кількості, а відтак є недоведеним обов`язок відповідача щодо сплати 10 000 грн як оплати за отримані книжкові полиці. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 14 липня 2026 року.