Справа №591/12198/25
Номер провадження 22-ц/816/2742/26
Категорія - 70

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Худика А.М. (суддя-доповідач), суддів: Петен Я.Л., Замченко А.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 червня 2026 року ухвалене у складі судді Клименко А.Я.у м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 15 липня 2026 року,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей,
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
 
27.10.2025  ОСОБА_2 , через свого представника Борщенко В.В., звернулася до Зарічного районного суду м. Суми із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей, в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.
Свої вимоги мотивує тим, що вони разом з відповідачем мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких є відповідач. Діти мешкають разом з позивачкою, знаходяться на повному її утриманні.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 червня 2026 року позов ОСОБА_2 задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, і аліменти виплачувати матері дітей ОСОБА_2 , починаючи стягнення з 27 жовтня 2025 року; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1211,20 грн судового збору.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що сторони мають двох дітей, батьком яких є відповідач, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, діти мешкають разом з матір`ю та знаходяться на повному її утриманні, а відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд врахував, що батько дітей є працездатного віку, та дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.
Також суд виходив із того, що відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд визначив початок стягнення аліментів з 27 жовтня 2025 року.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
 
03.08.2026  ОСОБА_1 подав до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 червня 2026 року, в якій просить скасувати це рішення як таке, що винесене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог за їх безпідставністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у березні 2025 року відповідач перерахував на банківські рахунки позивачки та сина ОСОБА_3 на утримання дітей близько 20 000 грн, у квітні 2025 року – близько 25 000 грн, а також безпосередньо на рахунок сина ОСОБА_3 36 000 грн для оплати його відпочинку на морі у Греції та доньці ОСОБА_4 8 000 грн на її особисті потреби. У травні 2025 року відповідач перерахував ще понад 20 000 грн, у червні 2025 року – близько 4 000 грн, а у вересні-жовтні 2025 року – понад 70 000 грн, що підтверджується відповідними банківськими платіжними інструкціями.
Таким чином, лише за 2025 рік відповідач перерахував на рахунки позивачки та їхніх спільних дітей – сина ОСОБА_3 і доньки ОСОБА_4 – понад 160 000 грн, що становить приблизно 16 000 грн щомісяця.
Вказані платежі, вже із зазначенням у призначенні платежу «аліменти», відповідач продовжував сплачувати на рахунок позивачки, а також на рахунки дітей. У поточному 2026 році він також перерахував на їхні рахунки протягом січня-червня грошові кошти на суму понад 100 000 грн, що було підтверджено відповідними платіжними документами під час судового розгляду справи.
Таким чином, за наведених обставин відповідач вважає, що суд не мав законних підстав для стягнення з нього на користь позивачки аліментів, які є формою примусового стягнення коштів на утримання дітей у випадках, коли той із батьків, хто проживає окремо, з тих чи інших причин ухиляється від сплати таких коштів, оскільки відповідач у добровільному порядку сплачував кошти на утримання дітей.
Судом першої інстанції, крім порушення норм процесуального права, було допущено також неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати повністю або частково рішення суду першої інстанції та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Щодо подання відзиву на апеляційну скаргу
 
Позивач ОСОБА_2 не скористалася наданим йому частиною 1 статті 360 ЦПК України правом подати відзив на апеляційну скаргу у строк, встановлений судом апеляційної інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Водночас, відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких є відповідач, що підтверджується копіями свідоцтва про народження (а.с. 11).
Діти мешкають разом з матір`ю та знаходяться на повному її утриманні.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
 
Щодо правових підстав визначення розміру аліментів та його зміни
 
Відповідно до вимог частин 1-2 ст. 3 Конвенції про права дитини держава в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (частин 1-2 ст. 27 Конвенції про права дитини).
Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону).
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (постанова Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 642/80/18).
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частин сьомої-восьмої статті 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Правові позиції Верховного Суду щодо визначення розміру аліментів 
 
Спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц).
Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 355/511/17 (провадження № 61-32606св18) зазначив, що «суд не врахував та визначив аліменти у розмірі меншому, ніж це передбачено частиною другою статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення апеляційного суду. Той факт, що відповідач офіційно не працевлаштований і має на утриманні двох малолітніх дітей, не звільняє його від обов`язку забезпечувати належне утримання свого неповнолітнього сина та сплачувати аліменти у мінімальному розмірі, визначеному законом».
Зазначений висновок Верховного Суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 308/9827/19 (провадження № 61-3155св21), у якій суд зазначив, що «з урахуванням обставин, які підлягають з`ясуванню при визначенні розміру аліментів (зокрема, матеріальне становище платника аліментів, з урахуванням віку, стану здоров`я, матеріального становища дітей і платника аліментів), та обставин встановлених в справі, що переглядається, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про те, що розмір аліментів, який сприятиме належному забезпеченню інтересів неповнолітньої дитини сторін – ОСОБА_3 та який підлягає стягненню з ОСОБА_2, має складати 1/3 частку доходу щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що висновок апеляційного суду про можливість стягнення нього аліментів у розмірі 1/3 частки доходів є неправильним».
При цьому Верховний Суд у цій же постанові окремо висловився щодо застосування частини п`ятої статті 183 СК України та зазначив, що «тлумачення частини першої статті 182 та частини п`ятої статті 183 СК України свідчить, що обмеження щодо розміру аліментів, передбачене частиною п`ятою статті 183 СК України встановлено виключно для справ, що розглядаються у порядку наказного провадження, яке призначене для стягнення грошових сум незначного розміру.
Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 760/7045/18 (провадження № 61-44790св18).
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги щодо помилкового незастосування апеляційним судом положень частини п`ятої статті 183 СК України до спірних правовідносин не знайшли свого підтвердження».
Наведені правові позиції Верховного Суду підлягають врахуванню при вирішенні питання щодо розміру аліментів та застосування положень статей 182, 183 СК України.
Щодо правових підстав для стягнення аліментів та відсутності необхідності встановлення факту ухилення від утримання дітей
 
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про відсутність законних підстав для стягнення з відповідача аліментів з огляду на те, що ним не здійснювалося ухилення від утримання дітей, а аліменти є формою примусового стягнення коштів на утримання дітей, коли той з батьків, що проживає окремо, з тих чи інших причин, ухиляється від сплати таких коштів.
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Зазначений обов`язок є безпосередньо встановленим законом обов`язком батьків щодо утримання своїх дітей та не ставиться законодавцем у залежність від встановлення факту ухилення одного з батьків від виконання такого обов`язку.
За змістом частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності такої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, має право звернутися до суду з відповідним позовом.
Отже, звернення одного з батьків до суду з вимогою про стягнення аліментів не обумовлене попереднім встановленням факту ухилення другого з батьків від утримання дитини. Визначення аліментного обов`язку судом є одним із передбачених законом способів його виконання за відсутності відповідної домовленості між батьками.
При цьому саме по собі добровільне надання одним із батьків матеріальної допомоги на утримання дитини не свідчить про відсутність у нього аліментного обов`язку та не позбавляє другого з батьків права звернутися до суду з вимогою про визначення розміру і способу сплати аліментів.
Аналогічний правовий підхід викладено Верховним Судом у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19 (провадження № 61-929св20), у якій зазначено, що надання малолітній дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку не звільняє батька від обов`язку утримувати дитину.
У постанові Пленому Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відзначив, що згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. 
При цьому колегія суддів звертає увагу на необхідність розмежування аліментного обов`язку батьків та заходів примусового виконання такого обов`язку.
Сам по собі обов`язок утримувати дитину виникає на підставі закону та існує незалежно від того, чи допускав один із батьків ухилення від його виконання. Натомість примусове виконання застосовується у разі невиконання або неналежного виконання визначеного обов`язку, зокрема на підставі судового рішення або іншого виконавчого документа.
Тому відсутність встановленого факту ухилення відповідача від утримання дітей не може бути підставою для відмови у позові про стягнення аліментів, оскільки така обставина не є передбаченою законом умовою виникнення права на судовий захист аліментного обов`язку.
Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції врахував обставини, що мають істотне значення, зокрема працездатний вік відповідача, та дійшов висновку про необхідність стягнення з нього аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що за відсутності ухилення відповідача від утримання дітей у суду не було законних підстав для стягнення аліментів, ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень сімейного законодавства, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині.
Щодо оцінки та врахування добровільних платежів відповідача при визначенні виконання аліментного обов`язку
 
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем надано значну кількість платіжних інструкцій (а.с. 94-118), які підтверджують здійснення ним у 2024-2025 роках грошових переказів на карткові рахунки, зокрема на картки одержувача № НОМЕР_1 …4820, № НОМЕР_1 …5828, № НОМЕР_2 ХХХ…9655, а також на банківські рахунки. У частині таких платежів призначення платежу зазначено як «Списання переказу з картки на картку», в інших – призначення платежу не зазначено.
Крім того, у матеріалах справи наявні платіжні інструкції за період з листопада 2025 року по червень 2026 року (а.с. 160-208), відповідно до яких відповідач ОСОБА_1 здійснював перекази грошових коштів на рахунок позивачки ОСОБА_2 , при цьому у призначенні платежу зазначено, зокрема, «аліменти на утримання дитини» та інші подібні формулювання.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Оцінюючи наведені докази, колегія суддів виходить із того, що сам факт здійснення відповідачем грошових переказів на користь позивачки або дітей не може автоматично ототожнюватися з виконанням визначеного судом аліментного обов`язку. Для такого висновку необхідно встановити, що відповідні платежі були спрямовані саме на утримання дітей, а не мали інше призначення.
У постанові від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19 (провадження № 61-929св20) Верховний Суд відзначив, що «надання малолітній дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину».
У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18) при вирішенні питання щодо врахування здійснених боржником банківських переказів суд звернув увагу на відсутність інших, окрім аліментних, грошових зобов`язань між сторонами, відсутність відмови стягувача від отримання переказів та обставини щодо технічної можливості зазначення призначення платежу.
Близький за змістом правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21 (провадження № 61-1769св23), відповідно до якого встановлені у справі обставини та надані письмові докази «в сукупності можуть свідчити про часткове добровільне виконання боржником свого обов`язку зі сплати аліментів». У цій справі Верховний Суд, зокрема, врахував наявність письмових доказів здійснення боржником платежів, а також те, що між сторонами були відсутні інші грошові зобов`язання, а стягувач отримувала відповідні перекази та не повертала їх.
У постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 760/17498/22 (провадження № 61-15969св23) суд касаційної інстанції, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, виходив, зокрема, з того, що при оцінці платежів, здійснених безпосередньо на рахунок неповнолітньої дитини, необхідно враховувати правовий статус аліментів як власності дитини та передбачене законом право неповнолітньої особи на самостійне одержання аліментів.
При цьому Верховний Суд навів оцінку висновків суду апеляційної інстанції, який уважав, що аліменти на дитину стягуються на користь одного з батьків, з яким проживає дитина, зазначивши: «апеляційний суд уважав, що аліменти на дитину стягуються на користь одного з батьків, з яким проживає дитина. Судовим наказом від 03 березня 2021 року № 760/4588/21 установлено порядок виконання батьком обов`язку щодо утримання неповнолітньої дитини – шляхом сплати аліментів на користь матері дитини ( ОСОБА_1 ). Добровільне перерахування боржником аліментів на особистий рахунок його неповнолітньої доньки не може вважатися таким, що здійснено на виконання судового наказу про стягнення аліментів на її утримання; проте суд апеляційної інстанції не врахував, що з урахування обсягу неповної цивільної дієздатності неповнолітньої особи та того, що аліменти є власністю дитини, законодавець закріпив право неповнолітнього на самостійне одержання аліментів».
Таким чином, із наведеної правової позиції вбачається, що сам по собі факт перерахування коштів безпосередньо на особистий рахунок неповнолітньої дитини не може бути безумовною підставою для неврахування таких коштів при визначенні заборгованості зі сплати аліментів. Визначальним є встановлення фактичного призначення та обставин здійснення відповідних платежів з урахуванням того, що аліменти є власністю дитини.
Водночас у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18) суд звернув увагу на необхідність оцінки доказів щодо характеру здійснених грошових переказів та їх зв`язку із виконанням обов`язку зі сплати аліментів. Зокрема, Верховний Суд зазначив: «ОСОБА_1 стверджує, що вказані грошові кошти були сплачені в якості добровільної сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_4, стягнутих з нього рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2010 року.
Жодних обставин на підтвердження наявності інших зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження відмови останньої від отримання банківських переказів від боржника у період з 01 липня 2012 року до 01 липня 2015 року.
Посилання у касаційній скарзі на відсутність призначення платежу «сплата аліментів» у наданих ОСОБА_2 квитанціях спростовується письмовим повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23 вересня 2015 року № 20.1.0.0.0/7-20150917/1542, у відповідності до якого до 15.05.2015 року при грошових переказах через термінал самообслуговування ПАТ КБ «ПриватБанк» у платника була відсутня технічна можливість самостійно вказувати призначення платежу, всі платежі позначалися як «поповнення банківської картки в терміналі самообслуговування»».
Отже, у зазначеній справі Верховний Суд не обмежив оцінку платежів виключно формальним зазначенням їх призначення у платіжному документі, а врахував сукупність наявних у справі доказів та встановлені фактичні обставини, зокрема відсутність доказів існування інших зобов`язань між сторонами і технічні особливості здійснення платежів через термінал самообслуговування.
Разом із тим, у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2025 року у справі № 390/2379/24 (провадження № 61-7389св25) суд касаційної інстанції звернув увагу саме на необхідність можливості ідентифікації платежу як такого, що здійснений на виконання аліментного обов`язку. Верховний Суд зазначив: «суди не звернули уваги на те, що лише дві квитанції містять призначення платежу, яке дозволяє ідентифікувати грошові кошти як такі, що спрямовані на сплату аліментів... поза увагою судів залишилось те, що інші квитанції (а. с. 71-74) посилання на аліменти у призначенні платежу не містять. У призначенні платежу у зазначених квитанціях зазначено: «переказ власних коштів», що не дає можливості ідентифікувати грошові кошти як такі, що спрямовані на сплату аліментів».
Таким чином, зазначені платіжні інструкції у своїй сукупності свідчать про надання відповідачем дітям матеріальної допомоги у добровільному порядку та можуть бути враховані при визначенні фактичного виконання ним батьківського обов`язку з їх утримання, а також при визначенні розміру його зобов`язань зі сплати аліментів за період з 27 жовтня 2025 року – дати, з якої відповідно до рішення суду підлягають нарахуванню аліменти, за умови встановлення цільового призначення таких платежів та їх спрямованості саме на утримання дітей.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).
Судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду відповідають установленим у справі обставинам та наявним доказам. Під час розгляду справи суд першої інстанції належним чином оцінив надані сторонами докази, та обґрунтовано виходив із того, що сам факт здійснення грошових переказів не свідчить безумовно про виконання визначеного судом аліментного обов`язку.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги щодо здійснення відповідачем добровільних платежів не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення. Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, що регулюють обов`язок батьків утримувати дітей, та надав належну оцінку доказам у їх сукупності.
Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін.
Висновки суду щодо судових витрат
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Оскільки предметом розгляду у цій справі є позов про стягнення аліментів, який відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України належить до категорії малозначних справ, постанова апеляційного суду відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись статтями 19, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, Сумський апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - | А.М. Худик

Судді: Я.Л. Петен 

А.О. Замченко