ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2026 року | справа № 380/20354/25

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі - позивач) пред`явив позов до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - відповідач; ГУ ДПС у Львівській області), у якому просить суд визнати протиправним та скасувати, прийняте Головним управлінням ДПС у Львівській області податкове повідомлення-рішення від 27.05.2025 №0355139-2411-1305-UA46060250000025047 про нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 74337,71 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що є власником об`єкта нежитлової нерухомості - іншої сільськогосподарської будівлі (складу) загальною площею 1047,01 кв.м на АДРЕСА_1 , якій згідно з технічною документацією та відомостями Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва присвоєно код 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші». Зазначає, що ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2021 №1075 для об`єктів із таким кодом установлено нульову ставку податку, тоді як відповідач обчислив податок за ставкою 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, не зазначивши в оскаржуваному рішенні коду будівлі та не обґрунтувавши підстав застосування саме такої ставки. Крім того, вказує, що є суб`єктом малого підприємництва, перебуває на спрощеній системі оподаткування, здійснює торгівлю м`ясною продукцією на території оптового ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» на підставі договору про надання послуг, а належний йому склад використовує у цій підприємницькій діяльності, у зв`язку з чим такий об`єкт, на переконання позивача, не є об`єктом оподаткування на підставі підп. «е» підп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України. Вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам правової визначеності, обґрунтованості та мотивованості, які ставляться до актів індивідуальної дії, а тому підлягає скасуванню.
Ухвалою судді від 15.10.2025 позовну заяву залишено без руху.
22.10.2025 позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано квитанцію про сплату судового збору.
Ухвалою судді від 04.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.
19.11.2025 відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив. Свою позицію мотивує тим, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником нежитлової будівлі (складу) площею 1047,01 кв.м, яка є об`єктом оподаткування у розумінні підп.266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, а базою оподаткування є її загальна площа. Наголошує, що ставки податку встановлюються залежно від місця розташування та типів об`єктів нерухомості, а тип об`єкта визначається за його кодом згідно з Національним класифікатором будівель і споруд, і що ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2021 №1075 установлено ставку податку в розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати. Стверджує, що підп. «е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України застосовується лише за одночасного дотримання умов щодо нежитлового характеру нерухомості, її використання суб`єктом малого та середнього бізнесу і провадження діяльності у тимчасових спорудах та/або в малих архітектурних формах і на ринках, тоді як спірна будівля є капітальною спорудою з фундаментом, розташована поза межами ринку та не є торговим місцем, а користування торговим місцем площею 46 кв.м на території ринку «Шувар» не поширює звільнення від оподаткування на інший, окремо розташований об`єкт. Зазначає також, що підп. «ж» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 цього Кодексу не підлягає застосуванню, оскільки позивач не є сільськогосподарським товаровиробником, здійснює переробку та реалізацію м`ясної продукції, має зареєстровані види діяльності, пов`язані з торгівлею, транспортом та наданням в оренду нерухомого майна, повідомлення за формою №20-ОПП не подавав, а доказів використання об`єкта безпосередньо у сільськогосподарській діяльності та непередання його в оренду не надав. Указує, що документом, який підтверджує приналежність об`єкта до певного класу будівель, є експертний висновок органу, уповноваженого на ведення класифікатора, який позивач контролюючому органу не надавав, і що позивач не звертався із заявою про проведення звірки даних у порядку підп.266.7.3 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.
15.12.2025 позивач подав заперечення на відзив, у яких підтримав позовні вимоги. Додатково зазначив, що ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2021 №1075 затверджено окремо додаток зі ставками податку та окремо додатки з переліками пільг і об`єктів, які не є об`єктами оподаткування, а тому встановлення нульової ставки не є наданням пільги. Наголошує, що за додатком зі ставками для всіх об`єктів класу 1271 установлено ставку 0 відсотків, а відповідач не зазначив, за яким саме кодом будівлі застосував ставку 1 відсоток, і не спростував належності належного позивачу об`єкта до коду 1271.9. Стверджує, що склад використовується ним для зберігання товару, тари, інвентарю та обладнання, які використовуються у підприємницькій діяльності, в оренду, лізинг чи позичку не передається, на підтвердження чого надав повідомлення за формою №20-ОПП та копії видаткових накладних, і що відповідно до ст.52 і ст.320 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець вправі використовувати належне їй майно для здійснення підприємницької діяльності.
Частиною 5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) унормовано, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки відсутнє клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 з 05.03.2008 зареєстрований як фізична особа - підприємець, перебуває на спрощеній системі оподаткування (друга група платників єдиного податку) та здійснює діяльність за видами економічної діяльності 10.13 «Виробництво м`ясних продуктів», 46.32 «Оптова торгівля м`ясом і м`ясними продуктами», 47.22 «Роздрібна торгівля м`ясом і м`ясними продуктами в спеціалізованих магазинах», 47.24, 46.90, 47.99, 49.41 та 68.20.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.12.2023 №359175379 за позивачем 15.12.2023 зареєстровано право власності на закінчений будівництвом об`єкт - іншу сільськогосподарську будівлю (склад) загальною площею 1047,01 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2850716446060, за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для державної реєстрації права власності був витяг з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.
За змістом технічного паспорта на іншу сільськогосподарську будівлю (склад) від 29.11.2023 (інвентаризаційна справа №1458-ЛВ) та витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (реєстраційний номер документа ТІ01:6675-2019-3659-0732) видом будівництва є нове будівництво, видом технічної інвентаризації - будівля сільськогосподарського призначення, найменуванням об`єкта - інша сільськогосподарська будівля (склад), а об`єкту присвоєно код ДКБС 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші». Загальна площа будівлі становить 1047,01 кв.м, кількість поверхів - 1, дата завершення будівництва - 01.12.2010.
01.01.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Шувар», яке має статус оптового ринку сільськогосподарської продукції згідно зі свідоцтвом №1 від 15.09.2010, та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг №Р-23КС, за умовами якого позивачу надано комплексну послугу з організації та забезпечення комерційної діяльності у вигляді торгівлі на потужностях комплексу оптового ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» за адресою: м. Львів, проспект Святого Івана Павла ІІ, 4-Б. За актом приймання-передачі торгового місця в користування від 01.01.2024 позивачу передано частину нежитлового приміщення площею 46 кв.м, позначену на схемі розміщення під номером 23КС, цільовим призначенням якої є торгівля ковбасними виробами та копченостями. За актом приймання-передачі (повернення) приміщення з користування від 31.12.2024 вказане торгове місце повернуто. У цей же період між сторонами діяв ліцензійний договір №Р-23КСт на використання торговельної марки.
27.05.2025 Головним управлінням ДПС у Львівській області сформовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0355139-2411-1305-UA46060250000025047, яким позивачу за податковий (звітний) період 2024 року визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, у сумі 74337,71 грн. У детальному розрахунку суми податку зазначено адресу об`єкта ( АДРЕСА_1 ), тип об`єкта – «нежитлове приміщення», дату державної реєстрації набуття права власності 15.12.2023, загальну площу об`єкта 1047,01 кв.м, розмір частки у праві власності 1047,01 кв.м, період володіння з 01.01.2024 до 31.12.2024, ставку податку 1,00 відсотка та розмір мінімальної заробітної плати 7100,00 грн. Пільги не застосовано. Код класифікації будівлі, за яким визначено тип об`єкта нерухомості та відповідну йому ставку, в оскаржуваному рішенні не зазначено.
Оскаржуване податкове повідомлення-рішення надіслано позивачу засобами поштового зв`язку згідно зі списком рекомендованих листів від 26.06.2025. 
В адміністративному порядку це рішення позивачем не оскаржувалося.
Не погодившись із податковим повідомленням-рішенням, позивач пред`явив цей позов до суду.
Змістом спірних правовідносин є правомірність податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 27.05.2025 №0355139-2411-1305-UA46060250000025047.
Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.
Частиною 2 ст.19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (далі - ПК України).
Згідно з підп.10.1.1 п.10.1 ст.10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно. Пунктом 10.3 ст.10 ПК України визначено, що місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.
Відповідно до п.12.3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради, ради об`єднаних територіальних громад в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Згідно з підп.12.4.1 п.12.4 ст.12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад, рад об`єднаних територіальних громад щодо податків та зборів належать встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом. Аналогічно, п.24 ч.1 ст.26 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) установлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України віднесено до питань, що вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, унормовано ст.266 ПК України.
Згідно з підп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до підп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпунктом 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомого майна, які не є об`єктом оподаткування. Зокрема, згідно з підп. «е» цього підпункту не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках. За підп. «ж» цього ж підпункту не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Нежитлові сільськогосподарські будівлі» (код 1271) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Відповідно до підп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. 
За змістом підп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно з підп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підп.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України).
Абзацом 2 підп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України унормовано, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Згідно з абз. 2 підп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, що надсилаються платнику податку, повинні містити щодо кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, зокрема, але не виключно, інформацію про адресу місцезнаходження об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості, його площу, ставки та надані фізичним особам пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до п.30.1 ст.30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті. Згідно з п.30.2 ст.30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
На виконання наведених вище повноважень Львівська міська рада ухвалою від 08.07.2021 №1075 затвердила ставки та пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (далі - Ухвала №1075). Додатком 1 до Ухвали №1075, ставки за яким уведені в дію з 01.01.2023 та діяли протягом 2024 року, для об`єктів класифікації будівель та споруд з кодом 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», у тому числі з кодом 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші», встановлено ставку податку 0,000 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м як для юридичних осіб, так і для фізичних осіб, причому для фізичних осіб - в усіх трьох зонах розташування. Додатком 3 до Ухвали №1075 затверджено перелік об`єктів, які не є об`єктами оподаткування відповідно до підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, до якого, зокрема, включено об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках (пункт 7), а також будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку (пункт 9).
Застосовність Ухвали №1075 до спірного об`єкта нерухомості учасниками справи не заперечується: саме на це рішення органу місцевого самоврядування покликається відповідач у відзиві як на підставу застосованої ним ставки, а позивач - як на підставу нульової ставки.
Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на предмет відповідності критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України, суд керується наступним.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з об`єкта нежитлової нерухомості, який перебуває у власності фізичної особи, є похідною від двох величин - загальної площі такого об`єкта та ставки податку. При цьому ставка податку не належить до дискреційних повноважень контролюючого органу: її розмір визначається виключно рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради і диференціюється залежно від місця розташування (зональності) та типу об`єкта нерухомості. Відповідно, для правильного обчислення податку контролюючий орган зобов`язаний спершу встановити тип (клас) об`єкта оподаткування, а вже потім застосувати ту ставку, яку рішенням органу місцевого самоврядування встановлено саме для цього типу об`єкта у відповідній зоні. Застосування ставки, не встановленої таким рішенням для відповідного типу об`єкта нерухомості, є прийняттям рішення не на підставі та не у спосіб, що визначені законом.
Верховний Суд у постанові від 28.05.2020 у справі №826/1338/17 сформував висновок про те, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
У цій справі приналежність спірного об`єкта до конкретного класу будівель установлюється безпосередньо з документів, на підставі яких зареєстровано право власності позивача. Так, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно тип об`єкта визначено як «Інша сільськогосподарська будівля (склад)», а у витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, який був підставою для державної реєстрації права власності, зазначено код ДКБС 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші». Такі ж відомості містить технічний паспорт на об`єкт. Належність спірної будівлі до класу 1271 та підкласу 1271.9 відповідачем не спростована, доказів віднесення її до іншого класу відповідач не надав.
Зіставлення наведених відомостей із Додатком 1 до Ухвали №1075 дає підстави для висновку, що для належного позивачу об`єкта нерухомості з кодом 1271.9 у 2024 році була встановлена ставка податку 0,000 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м бази оподаткування незалежно від зони розташування об`єкта. Натомість, як убачається з детального розрахунку, наведеного в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні, відповідач обчислив податок за ставкою 1,00 відсотка розміру мінімальної заробітної плати (7100,00 грн), тобто по 71,00 грн за 1 кв.м, унаслідок чого визначив позивачу податкове зобов`язання у сумі 74337,71 грн.
При цьому оскаржуване податкове повідомлення-рішення не містить коду класифікації будівлі, за яким відповідач визначив тип об`єкта нерухомості; тип об`єкта зазначено узагальнено – «нежитлове приміщення». Такий зміст рішення не дає змоги встановити, для якого саме типу об`єкта нерухомості Ухвалою №1075 встановлено застосовану ставку, та не відповідає вимогам абзацу другого підп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, за якими податкове повідомлення-рішення повинно містити інформацію про ставки податку щодо кожного з об`єктів нерухомості. Не усунув цієї невизначеності відповідач і під час судового розгляду: у відзиві на позовну заяву він обмежився твердженням про те, що Ухвалою №1075 встановлено ставку 1 відсоток, не зазначивши коду класифікації будівель, для якого таку ставку встановлено, і не пояснивши, чому до об`єкта з кодом 1271.9 не застосовано визначену для нього нульову ставку.
Суд відхиляє посилання відповідача на те, що приналежність об`єкта нерухомості до певного класу будівель підтверджується виключно експертним висновком органу, уповноваженого на ведення класифікатора, якого позивач контролюючому органу не надавав. Ані ст.266 ПК України, ані інші норми цього Кодексу не покладають на платника податків обов`язку подавати такий висновок і не визначають його єдиним допустимим доказом типу об`єкта нерухомості. Навпаки, підп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України прямо визначає джерелами відомостей, на підставі яких контролюючий орган здійснює обчислення податку, дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або оригінали відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Такими даними відповідач володів, оскільки саме з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він отримав відомості про площу об`єкта, дату виникнення права власності та тип об`єкта, який у цьому реєстрі визначено як інша сільськогосподарська будівля (склад). Отже, для правильного визначення типу об`єкта та відповідної йому ставки додаткових документів від позивача не вимагалося.
Суд не бере до уваги покликання відповідача на те, що позивач не звертався до контролюючого органу із заявою про проведення звірки даних. Підпунктом 266.7.3 п.266.7 ст.266 ПК України передбачено право, а не обов`язок платника податків звернутися з такою заявою, зокрема щодо розміру ставки та нарахованої суми податку. Нереалізація цього права не звільняє контролюючий орган від обов`язку правильно обчислити податок під час формування податкового повідомлення-рішення, не спростовує допущеного при його формуванні неправильного застосування ставки та не є перешкодою для судового захисту прав платника податків.
Доводи відповідача про те, що спірний об`єкт може використовуватися позивачем з метою одержання доходу від передання його в оренду з огляду на наявність у позивача зареєстрованого виду діяльності за кодом 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна», зводяться до нічим не підтверджених припущень і не спростовують висновків суду. Жодних доказів фактичного передання спірної будівлі в оренду, лізинг чи позичку у 2024 році відповідач не надав, а позивач, навпаки, надав повідомлення за формою №20-ОПП та видаткові накладні на придбання складського обладнання, інвентарю і тари, які підтверджують використання складу у власній господарській діяльності. У будь-якому разі ця обставина не впливає на розмір ставки, встановленої Ухвалою №1075 для об`єктів з кодом 1271.9.
Водночас суд не погоджується з доводами позивача про те, що належний йому об`єкт нерухомості не є об`єктом оподаткування на підставі підп. «е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.
Верховний Суд у постанові від 11.04.2023 у справі №380/2434/20 сформував висновок про те, що підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомого майна, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і що, виходячи із системного тлумачення вказаної норми, законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування цим податком; кожен з визначених буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю, та/або до виду нерухомості, її стану, місця розташування.
Із наведеного слідує, що умови, за яких об`єкт нерухомості не є об`єктом оподаткування, є вичерпними та не підлягають розширювальному тлумаченню. Для підп. «е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України такими умовами є не лише статус власника як суб`єкта господарювання малого або середнього бізнесу, а й місце провадження діяльності - у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках. Відтак ця норма охоплює ті об`єкти нежитлової нерухомості, через які така діяльність провадиться, а не будь-яке нерухоме майно, що належить особі, яка водночас торгує на ринку.
Установлені у справі обставини свідчать, що торгівлю на території оптового ринку сільськогосподарської продукції «Шувар» позивач провадив не у спірній будівлі, а на торговому місці 23КС площею 46 кв.м, розташованому за іншою адресою - м. Львів, проспект Святого Івана Павла ІІ, 4-Б, яке належить не позивачу, а надавалося йому в користування за договором про надання послуг №Р-23КС від 01.01.2024. Спірний же об`єкт - інша сільськогосподарська будівля (склад) площею 1047,01 кв.м - розташований у с. Рясне-Руське на вул. Гірській, 4, тобто поза межами ринку, є закінченим будівництвом капітальним об`єктом з фундаментом та не є ані тимчасовою спорудою, ані малою архітектурною формою. За таких обставин умова щодо місця провадження діяльності, з якою підп. «е» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України пов`язує невіднесення нерухомості до об`єктів оподаткування, не дотримана, а тому підстав для застосування цієї норми немає.
Не встановив суд і підстав для застосування до спірних правовідносин підп. «ж» підп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. 
У постанові від 11.04.2023 у справі №380/2434/20 Верховний Суд зазначив, що правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є призначення такої будівлі для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а також особа має бути сільськогосподарським товаровиробником. Позивач на цю норму не покликається, доказів того, що він займається виробництвом сільськогосподарської продукції, її переробкою на власних чи орендованих потужностях та здійснює операції з її постачання, тобто є саме товаровиробником, до суду не подав, а зареєстровані ним види економічної діяльності стосуються виробництва м`ясних продуктів, оптової та роздрібної торгівлі і транспортування.
Отже, суд доходить висновку, що належний позивачу об`єкт нежитлової нерухомості є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розумінні підп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України. Разом з тим, з урахуванням установленої Ухвалою №1075 для об`єктів з кодом класифікації 1271.9 нульової ставки податку, розмір податкового зобов`язання позивача за 2024 рік, обчислений за правилами абзацу другого підп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України як добуток загальної площі об`єкта та відповідної ставки податку, дорівнює нулю.
Суд наголошує, що встановлення органом місцевого самоврядування нульової ставки податку та надання ним пільг зі сплати податку є різними правовими інструментами, які реалізуються в різному порядку та закріплені в різних додатках до Ухвали №1075. Тому наведені відповідачем аргументи щодо непідтвердження позивачем права на пільгу не мають значення для вирішення питання про розмір ставки, яка підлягала застосуванню.
Таким чином, шляхом співставлення зібраних у справі доказів, з урахуванням встановленого Кодексом адміністративного судочинства України обов`язку доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, суд приходить висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте з неправильним застосуванням ставки податку, без урахування типу (класу) належного позивачу об`єкта нерухомості та без наведення обґрунтування застосованої ставки, а тому не відповідає критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України, зокрема критеріям прийняття рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також обґрунтованості, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
З огляду на наведене та зважаючи на те, що завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, порушене право позивача у даному випадку підлягає відновленню шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 27.05.2025 №0355139-2411-1305-UA46060250000025047.
Доводи позивача щодо порушення принципу правомірних (легітимних) очікувань та принципу належного урядування окремої оцінки не потребують, оскільки вони не здатні вплинути на наведений вище висновок суду по суті спору.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За правилами ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч.1 ст.245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд доходить висновку, що позов належить задовольнити повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується таким.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
За подання цього позову позивач сплатив судовий збір у сумі 2453,89 грн, який з огляду на задоволення позову підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Доказів понесення інших судових витрат сторони до суду не подали.
Керуючись ст.2, 6, 8-10, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 255, 257, 262, 295 КАС України, суд
у х в а л и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 27.05.2025 №0355139-2411-1305-UA46060250000025047.
3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2453 (дві тисячі чотириста п`ятдесят три) гривні 89 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач - Головне управління ДПС у Львівській області (місцезнаходження: вул. Стрийська, буд.35, м. Львів, 79026; ЄДРПОУ 43968090).

Суддя | Андрусів Уляна Богданівна