Справа № 201/5920/26
Провадження № 2/201/4335/2026

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року         Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участі секретаря судового засідання Максимової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком та стягнення аліментів, —
ВСТАНОВИВ:

 
27 квітня 2026 року до Соборного районного суду м. Дніпра надійшла позовна заява  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог Позивачка зазначила, що 15 грудня 2024 року між нею та Відповідачем був підписаний письмовий договір про участь у вихованні та утриманні їхнього спільного малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до умов якого сторони погодили проживання дитини разом із батьком, визначили порядок участі матері у вихованні дитини та поклали на неї обов`язок зі сплати коштів на утримання сина. Позивачка вважає зазначений договір таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, укладений із порушенням встановленої законом форми та не відображає її справжнього волевиявлення. На її переконання, спірний правочин підлягає визнанню недійсним, оскільки при його укладенні не було дотримано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення договорів між батьками, предметом яких є визначення порядку здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо утримання дитини. Крім того, Позивачка зазначає, що її волевиявлення під час підписання договору не було вільним та усвідомленим. Посилається на те, що ще у 2016 році вона зазнала тяжкої дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої отримала значні тілесні ушкодження, у тому числі забій головного мозку тяжкого ступеня та перелом щелепи, після чого тривалий час проходила лікування. На її думку, віддалені наслідки зазначеної травми після народження дитини проявилися у вигляді постійних головних болів, нервового виснаження, мігреней, емоційної нестабільності, депресивних проявів та інших психоемоційних розладів. Позивачка зазначає, що після проведення магнітно-резонансної томографії головного мозку 24 травня 2023 року між сторонами виникли постійні конфлікти, сімейні відносини істотно погіршилися, Відповідач почав проживати окремо разом із дитиною, чим, на її думку, фактично ізолював її від повсякденного спілкування із сином. На думку Позивачки, саме за таких обставин, перебуваючи у складному психоемоційному стані, відчуваючи постійний психологічний тиск та переживаючи через неможливість повноцінного спілкування з дитиною, вона підписала запропонований Відповідачем договір, не усвідомлюючи повною мірою його правових наслідків та не маючи реальної можливості вільно сформувати власне волевиявлення. Позивачка вказує, що ніколи не мала наміру добровільно відмовитися від повсякденної участі у вихованні свого сина, не погоджувалася із закріпленням постійного проживання дитини разом із батьком та не вважала, що укладений документ відповідає її інтересам як матері або найкращим інтересам дитини. На її переконання, спірний договір створює лише формальне враження добровільної згоди матері на проживання дитини окремо від неї та суттєво звужує обсяг її батьківських прав.
Окрім цього, Позивачка наголошує, що договір одночасно врегульовує питання участі матері у вихованні дитини та її обов`язку зі сплати аліментів, а тому відповідно до положень сімейного законодавства підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недодержання такої форми, на її думку, свідчить про невідповідність правочину вимогам закону та є самостійною підставою для визнання його недійсним.
Ухвалою суду від 01 травня 2026 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі. 
15 травня 2026 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 , у якій останній просив розірвати шлюб між сторонами, залишити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком, а також стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини в твердій грошовій сумі. Заперечуючи проти первісного позову та обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначив, що викладені Позивачкою обставини не відповідають дійсності, а спірний договір лише письмово закріпив фактичний порядок сімейних відносин, який існував між сторонами ще до його укладення. Позивач за зустрічним позовом зазначив, що після фактичного припинення сімейних відносин малолітній син безперервно проживає разом із ним, а всі питання, пов`язані із забезпеченням належних умов життя, вихованням, навчанням, медичним обслуговуванням, фізичним та духовним розвитком дитини, вирішуються виключно ним як батьком. На думку Позивача за зустрічним позовом, погіршення сімейних відносин мало поступовий характер та було зумовлене істотною зміною поведінки дружини після перенесеної нею дорожньо-транспортної пригоди, наслідки якої, за його твердженням, почали проявлятися через декілька років після створення сім`ї. Він зазначає, що намагався зберегти сім`ю, підтримував дружину під час лікування, однак із часом вона стала емоційно відстороненою, перестала брати активну участь у сімейному житті та вихованні дитини, фактично самоусунулася від виконання материнських обов`язків, а згодом почала проживати окремо. Позивач за зустрічним позовом вважає, що укладення договору від 15 грудня 2024 року було взаємним рішенням сторін, спрямованим на мирне врегулювання сімейного конфлікту та забезпечення стабільних умов життя малолітньої дитини без звернення до суду. За його твердженням, зазначений договір не створював нових правовідносин, а лише фіксував той порядок проживання та виховання дитини, який фактично існував між сторонами на момент його підписання.
Ухвалою суду від 15 травня 2026 року зустрічну позовну заяву прийнято та об`єднано для спільного розгляду з первісним.
Позивачка за первісним позовом подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні своїх позовних вимог, разом з тим, проти задоволення зустрічних позовних вимог в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини не заперечувала, підтвердила, що спільний син сторін дійсно проживає разом з батьком, який самостійно його виховує та утримує, у неї немає можливості приймати в цьому участь через стан здоров`я, з цих же підстав просила відмовити у стягненні з неї аліментів, оскільки вона не має доходів відповідного рівня. 
Відповідач за первісним позовом подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій просив задовольнити зустрічну позовну заяву.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 2018 року, який зареєстровано Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено актовий запис №394.
У період шлюбних відносин у сторін народилась малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, наявним у матеріалах справи.
Судом також встановлено, що 15 грудня 2024 року між сторонами було укладено письмовий договір під назвою «Договір про участь у вихованні та утриманні дитини», відповідно до якого сторони погодили, що малолітня дитина проживає разом із батьком, визначили порядок участі матері у вихованні дитини, а також погодили її участь у матеріальному забезпеченні сина.
Факт укладення зазначеного договору сторонами не оспорюється. Також не заперечується належність підписів кожній із сторін, відсутні вимоги щодо проведення судової почеркознавчої експертизи, а тому суд виходить із того, що спірний документ був особисто підписаний обома сторонами.
Як вбачається зі змісту договору, він був укладений у письмовій формі, підписаний сторонами особисто та містить погоджені сторонами умови.
Крім того, після укладення договору сторони фактично виконували його умови, а дитина продовжувала проживати разом із батьком у стабільному соціальному та побутовому середовищі.
Звертаючись із первісним позовом, ОСОБА_1 фактично ставить під сумнів як дотримання сторонами вимог закону щодо форми спірного правочину, так і наявність вільного волевиявлення під час його укладення.
Разом із цим судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо самого факту тривалого окремого проживання подружжя. Аналіз змісту первісної та зустрічної позовної заяви, сторони фактично припинили сімейні відносини задовго до звернення до суду, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин, не мають спільного бюджету та спільного побуту, проживають за різними адресами, а їхні взаємини носять виключно конфліктний характер.
Судом встановлено з пояснень сторін, що фактичне припинення сімейних відносин настало ще до укладення договору від 15 грудня 2024 року, а звернення до суду стало наслідком остаточного руйнування сімейних взаємин.
Судом також встановлено, що після припинення спільного проживання малолітній ОСОБА_3 фактично проживає разом із батьком - ОСОБА_2 .
Зазначена обставина підтверджується не лише змістом самого договору від 15 грудня 2024 року, а й письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, зокрема документами навчального закладу.
Так, відповідно до відповіді Комунального закладу освіти «Навчально-виховний комплекс №148 “Спеціалізована школа - дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) “Планета Щастя”» Дніпровської міської ради, малолітній ОСОБА_3 із 01 вересня 2025 року навчається у першому класі зазначеного закладу освіти.
Із наведеної відповіді вбачається, що саме батько дитини переважно приводить її до навчального закладу та забирає після завершення навчання, підтримує постійний контакт із педагогічними працівниками, бере участь у вирішенні питань, пов`язаних із навчанням, вихованням та розвитком дитини, цікавиться її успішністю, поведінкою та адаптацією у шкільному колективі.
Крім того, навчальним закладом надано характеристику дитини, відповідно до якої ОСОБА_4 характеризується позитивно, успішно адаптувався до навчального процесу, є дисциплінованим, товариським, доброзичливим, конфліктних ситуацій не створює, має належний рівень фізичного та психоемоційного розвитку, що свідчить про створення для нього стабільних умов проживання та виховання.
Будь-яких доказів, які б свідчили про неналежне виконання батьком своїх обов`язків щодо забезпечення належних умов життя дитини, матеріали справи не містять.
Судом також досліджено медичні документи, надані ОСОБА_1 на підтвердження доводів первісного позову.
Досліджені судом докази підтверджують, що у 2016 році Позивачка дійсно зазнала дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої отримала тілесні ушкодження та проходила відповідне лікування.
Крім того, матеріали справи містять медичні документи щодо проходження нею магнітно-резонансної томографії головного мозку у травні 2023 року та подальшого звернення за медичною допомогою.
Разом із тим зазначені документи самі по собі підтверджують лише факт звернення особи за медичною допомогою та проходження відповідного обстеження, однак не містять категоричних висновків про те, що стан здоров`я Позивачки на момент укладення договору від 15 грудня 2024 року позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними.
Оцінюючи доводи сторін щодо причин погіршення сімейних відносин, суд виходить із того, що незалежно від обставин, які стали причиною конфлікту між подружжям, на час розгляду справи сторони фактично припинили сімейні відносини, проживають окремо та не мають наміру відновлювати сім`ю.
Судом встановлено з пояснень сторін, що між ними відсутні взаєморозуміння, взаємна довіра та взаємоповага, вони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, а спір, який виник між ними, носить тривалий та стійкий характер.
При цьому обидві сторони фактично визнають, що шлюбні відносини між ними припинилися остаточно, однак займають різну правову позицію щодо наслідків такого припинення, а також щодо правового значення укладеного між ними договору та подальшого правового врегулювання участі кожного з батьків у житті спільної малолітньої дитини.
Оцінюючи докази у сукупності, суд доходить висновку, що договір від 15 грудня 2024 року був укладений сторонами добровільно, відповідав фактичним обставинам проживання дитини та був спрямований на врегулювання прав та обов`язків батьків щодо участі у вихованні та утриманні дитини.
Судом встановлено, що після припинення відносин між сторонами дитина фактично постійно проживає разом із батьком, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує належні умови проживання, виховання та розвитку дитини, а тому укладений сторонами договір був спрямований саме на врегулювання взаємовідносин між батьками щодо участі у вихованні та утриманні дитини.
Оцінивши пояснення сторін, досліджені у судовому засіданні докази та перевіривши їх у сукупності, суд керується приписами ст.ст.76–81, 89 ЦПК України, відповідно до яких суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Щодо вимоги про визнання договору недійсним.
 
Зміст зазначеного договору свідчить, що ним врегульовано питання фактичного проживання дитини з батьком, здійснення батьківських прав та обов`язків, участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною, а також обов`язку матері щомісячно сплачувати кошти на утримання дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 157 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини. Такий договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 189 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Такий договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
Отже, за своєю правовою природою та змістом спірний договір охоплює домовленості, для яких сімейним законодавством прямо передбачено письмову форму з обов`язковим нотаріальним посвідченням.
Судом встановлено, що спірний Договір нотаріально посвідчений не був. Навпаки, у самому договорі сторони зазначили, що він укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення.
Відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом, тобто нікчемний правочин. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц сформулювала правовий висновок, відповідно до якого якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; за наявності спору щодо правових наслідків такого правочину суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині рішення підтверджує або спростовує обставину нікчемності правочину. 
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що спірний Договір, оскільки він не був нотаріально посвідчений, є нікчемним у силу закону та не потребує додаткового визнання його недійсним, тому первісний позов задоволенню не підлягає.
Разом із тим нікчемність договору як правочину не означає, що його зміст повністю втрачає доказове значення, адже відповідно до статей 76–81, 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Зі змісту договору вбачається, що сторони письмово зафіксували факт окремого проживання, припинення сімейних відносин як єдиної сім`ї, фактичне проживання дитини разом із батьком, здійснення батьком щоденного виховання, догляду, навчального, побутового забезпечення та фактичного утримання дитини, а також визнання матір`ю необхідності участі у матеріальному забезпеченні дитини.
Тому зазначений договір, попри недотримання нотаріальної форми та відсутність самостійних договірних наслідків, може бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами як письмовий доказ фактичних обставин, що склалися між сторонами на момент його підписання.
Стосовно вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. 
Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. 
Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. 
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач за зустрічним позовом наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору.
Отже, зважаючи на те, що сторони не виявили бажання примиритися та наполягають на розірвані шлюбу, укладеного між ними, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.
Щодо місця проживання дитини, суд виходить із того, що в сімейних правовідносинах визначальним є не формальний статус, а реальний стан виконання батьківських обов`язків, сталість середовища проживання дитини та забезпечення її потреб.
Надані позивачем за зустрічним позовом докази (свідоцтво про народження дитини, відповідь Комунального закладу освіти «Навчально-виховний комплекс № 148 “Спеціалізована школа — дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) “Планета Щастя”» Дніпровської міської ради, яку відвідує дитина у сукупності з позиціями сторін, підтверджують, що: дитина тривалий час фактично проживає з батьком; батько забезпечує щоденний догляд, виховання та утримання; мати проживає окремо та системної участі у повсякденному забезпеченні не бере.
Під час вирішенні даної справи суд виходить з принципу “найкращих інтересів дитини”. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.).
Вирішуючи вимогу щодо залишення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, суд виходить з того, що за ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини визначається з урахуванням ставлення батьків до виконання обов`язків, сталості середовища, та найкращих інтересів дитини.
 
Суд також враховує підхід Верховного Суду: якщо між батьками відсутній реальний конфлікт щодо фактичного проживання дитини, а дитина тривалий час проживає з одним із батьків, суд може вирішити це питання одночасно з розірванням шлюбу, виходячи з інтересів дитини та необхідності збереження стабільного життєвого середовища. 
Така правова позиція відповідає принципу, що без нагальної потреби суд не повинен змінювати звичне для дитини середовище, оскільки різка зміна місця проживання може негативно вплинути на її психологічний стан, навчання та соціальні зв`язки.
Судом встановлено, що Позивач за зустрічним позовом має все необхідне для забезпечення дитини повним і гармонійним фізичним, розумовим, духовним, моральним і соціальним розвитком, а також має змогу надати всебічний рівень життя, необхідний для такого розвитку, та поряд з цим не позбавляє мати дитини батьківських прав на дитину.
Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні малолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання.
Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.
Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх малолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав.
Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201).
Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до положень ч.1 ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч. 1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.
Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.
З огляду на викладене, оцінивши докази у сукупності, суд доходить висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, оскільки матеріалами справи підтверджується факт припинення сторонами проживання однією сім`єю та місце проживання дитини необхідно залишити разом із батьком, оскільки дитина фактично проживає з ним тривалий час, має сталі соціально-побутові умови, батько виконує основний обсяг обов`язків із виховання та утримання, а зміна середовища без вагомих підстав суперечила б найкращим інтересам дитини.
Разом із тим, суд не вбачає достатніх правових підстав для задоволення вимог про стягнення аліментів, оскільки Позивачем за зустрічним позовом не надано належних та достатніх доказів матеріального становища Відповідачки за зустрічним позовом, її доходів, реальної можливості сплачувати аліменти у заявленому розмірі, а також належного обґрунтування заявленого розміру аліментів. Доходячи до такого висновку, суд також враховує стан здоров`я відповідачки за зустрічним позовом, яка отримала тяжкі травми в результаті ДТП, та постійно має вживати заходів на своє лікування та підтримання життєздатності, що вимагає від неї значних грошових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.110–112, 141, 150, 157, 160, 161, 191 СК України; ст.ст. 76–81, 89, 141, 259, 263–265 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 01.08.2018 року, Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено актовий запис №394.
Малолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати разом із батьком – ОСОБА_2 , який самостійно здійснює її виховання та утримання, без участі матері дитини. В задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1331,20 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи — строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя          С.С. Федоріщев