| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/31514/20 Суддя (судді) першої інстанції: Маслоід Олена Степанівна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьмишиної О.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :
Рух справи.
14.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невидання наказу про звільнення позивача за власним бажанням зі служби в поліції з 04.12.2020 згідно його рапорту від 04.12.2020 та про зобов`язання відповідача невідкладно прийняти наказ про звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням з 04.12.2020 згідно його рапорту від 03.12.2020.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України протиправно не виконав поданий ним 03.12.2020 рапорт про звільнення зі служби з 04.12.2020 у зв`язку з наявністю іншої оплачуваної діяльності, про яку позивач завчасно повідомив керівництво. Позивач наголошує, що ще під час судового оскарження попереднього незаконного звільнення він був поновлений на посаді рішеннями Окружного адміністративного суду м. Києва у справах № 640/8183/19 та № 640/13099/19, однак фактичне виконання цих рішень Департаментом патрульної поліції затягувалося. Саме невиконання попереднього судового рішення, на думку позивача, призвело до неврахування його рапорту від 22.11.2019 про звільнення зі служби у зв`язку з працевлаштуванням в Посольстві США та створило умови, за яких він був змушений поєднувати службу з іншою оплачуваною діяльністю, що прямо заборонено п. 1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про запобігання корупції» та ч. 1 ст. 66 Закону України «Про Національну поліцію». Позивач вказує, що, усвідомлюючи наявність заборони суміщення служби в поліції з іншою оплачуваною діяльністю, він подав рапорт про звільнення за власним бажанням у строк, визначений ним самим з огляду на неможливість продовжувати службу. Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України та п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», відповідач був зобов`язаний звільнити його у визначений ним день 04.12.2020. Проте Департамент патрульної поліції не видав наказ про звільнення, що позивач розцінює як протиправну бездіяльність та штучне створення умов для можливого повторного звільнення за начебто невихід на службу.
Позивач вважає, що відповідач порушуючи чинне законодавство, неправомірно не розглянув його рапорт про звільнення зі служби з 04.12.2020, що призвело до порушення вимог антикорупційного законодавства, а також створило передумови до можливого неправомірного притягнення його до дисциплінарної відповідальності за невихід на службу.
Внаслідок ліквідації Окружного адміністративного суду м.Києва вказана справа надійшла на розгляд 03.03.2025 до Вінницького окружного адміністративного суду.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.11.2025 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо не винесення наказу про звільнення позивач зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 04.12.2020. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Приймаючи таке рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не доведено належними доказами відсутність бездіяльності при розгляді рапорту позивача від 03.12.2020 про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 04.12.2020. 
Позивач судове рішення в частині відмовлених позовних вимог не оскаржує. 
Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідач наполягає, що діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію», Кодексу законів про працю України та внутрішніх нормативно-правових актів Департаменту патрульної поліції. 
Апелянт наголосив на позиції, викладеної у запереченнях до позовної заяви, а саме те, що усі кадрові дії щодо позивача здійснювалися з дотриманням установленої процедури та строків, позивач був поновлений на службі наказом ДПП від 02.12.2020 № 916 о/с на посаді інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону тактико-оперативного реагування управління патрульної поліції у м. Києві, про що його належним чином було повідомлено, і 03.12.2020, позивач подав рапорт про звільнення за власним бажанням з 04.12.2020, посилаючись на іншу оплачувану діяльність. Проте, як наголошує відповідач, до рапорту позивач не додав жодних документальних підтверджень факту свого працевлаштування на іншій роботі, що є обов`язковим для прийняття рішення щодо звільнення. У зв`язку з цим 04.12.2020 позивачеві повідомлено про необхідність надання відповідних документів, що підтверджують працевлаштування за іншим місцем роботи. Лише 07.12.2020 позивач повторно подав рапорт, зазначивши про подання документів, але без зміни дати бажаного звільнення. Відповідач зауважує, що у такій ситуації звільнити працівника заднім числом з 04.12.2020 було неможливо, оскільки це суперечило б ч. 2 і 3 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» та вимогам ст. 47 і 116 КЗпП України щодо оформлення звільнення та проведення розрахунку. Відповідач підкреслює, що відповідно до ст. 38 КЗпП України позивач має право на звільнення за власним бажанням, але роботодавець має дотримуватися двотижневого строку, якщо працівник не навів поважних причин для негайного розірвання трудових відносин, а також має забезпечити правильність оформлення документів та дотримання законодавчих процедур. Позивач не зазначив жодної з поважних причин, передбачених цією статтею, а тому звільнення могло бути проведено лише після закінчення двотижневого строку. Керуючись указаними нормами, відповідач наказом ДПП № 947 о/с від 16.12.2020 звільнив позивача зі служби 16.12.2020 на чотирнадцятий день після подання рапорту від 03.12.2020 що, на думку відповідача, повністю відповідає закону. Відповідач наголошує, що позивача звільнено саме за власним бажанням, відповідно до п. 7 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Враховуючи наведене, відповідач вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2025 було відкрито апеляційне провадження та витребувано справу зі суду першої інстанції.
Після надходження справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2026 слухання справи було призначено у порядку письмового провадження. 
З поважних причин слухання справи продовжувалось. 
Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавав.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з огляду на таке. 

Обставини встановлені судом.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Позивач проходив службу в Департаменті патрульної поліції з 07.11.2015, обіймаючи посади інспектора роти № 6 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у м. Києві, а згодом інспектора роти № 3 того ж батальйону.
З 13.02.2019 позивача переведено на посаду інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону тактико-оперативного реагування (ТОР) Управління патрульної поліції у м. Києві ДПП.
19.04.2019 наказом ДПП № 296 о/с позивача переведено на посаду інспектора взводу №2 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області.
01.07.2019 наказом ДПП № 482 о/с позивача звільнено зі служби у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Позивач оскаржив зазначені накази в судовому порядку.
Рішеннями Окружного адміністративного суду м. Києва у справах № 640/8183/19 та № 640/13099/19, залишеними без змін постановами Шостим апеляційним адміністративним судом від 30.01.2020 та від 09.11.2020, накази ДПП від 19.04.2019 та 01.07.2019 визнані протиправними та скасовані, а позивача поновлено на службі на раніше займаній посаді інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону ТОР Управління патрульної поліції у м. Києві.
Позивач у період судового оскарження наказу про звільнення був офіційно працевлаштувався до Посольства США в Києві, у зв`язку з чим подав до відповідача рапорт від 22.11.2019 про звільнення зі служби в поліції з 22.11.2019.
Проте, рапорт від 22.11.2019 не був розглянутим.
Відповідач, на виконання судових рішень, 02.12.2020 видав наказ № 916 о/с, яким позивача поновлено на службі на відповідній посаді.
03.12.2020 позивач подав рапорт про звільнення за власним бажанням з 04.12.2020 у зв`язку з наявністю іншої оплачуваної діяльності. Водночас до рапорту не було додано документів, що підтверджували його працевлаштування в іншій установі.
04.12.2020 відділ кадрового забезпечення повідомив позивача про необхідність надати відповідні підтверджуючі документи.
07.12.2020 позивач долучив до рапорта від 03.12.2020 довідку про офіційне працевлаштування.
У зв`язку з дотриманням двотижневого строку, передбаченого законодавством для розірвання трудового договору за власним бажанням, відповідачем 16.12.2020 видано наказ №947 о/с про звільнення позивача зі служби за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 17.12.2020.
Вказані обставини підтверджені належним, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580).
Відповідно до ч. 1, 3 та 4 ст. 59 Закону №580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Приписами ч. 1 ст. 60 Закону №580 визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону №580.
Так, п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону №580 визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.
Згідно з ч. 2 та 3 ст. 77 Закону №580 днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
П. 4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580 передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі Положення №114), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.
Згідно з пп. «ж» п. 64 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
П. 68 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Водночас приписами ст. 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
П. 4 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Законом України «Про запобігання корупції» (далі Закон №1700) визначено правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.
Відповідно до пп. «з» п. 1 ч. 1. ст. 3 Закону №1700 суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, серед іншого, поліцейські.
За змістом ст. 25 Закону №1700 1особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється:
1) займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України;
2) входити до складу правління, інших виконавчих чи контрольних органів, наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку (крім випадків, коли особи здійснюють функції з управління акціями (частками, паями), що належать державі чи територіальній громаді, та представляють інтереси держави чи територіальної громади в раді (спостережній раді), ревізійній комісії господарської організації), якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.
Також відповідно до ст. 66 Закону №580 поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої.

Висновки суду.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач після незаконного звільнення зі служби, на виконання судового рішення в іншій справі, був поновлений на службі 02.12.2020 і 03.12.2020 подав рапорт про його звільнення через те, що працевлаштований на іншій службі.
Ця обставина підтверджена належними доказами і апелянтом не заперечується. 
Таким чином, посилання апелянта про правомірність своїх дій з огляду на п.68 Положення №114, а саме попередження особою рядового складу безпосереднього начальника за три місяця до звільнення про таке бажання, не заслуговує уваги, оскільки, така норма підлягає застосуванню лише до осіб, які перебувають у чинних трудових відносинах зі служби, відтак застосуванню підлягають норми ст. 38 КЗпП України.
Проте, суд першої інстанції констатував, що чинне законодавство не містить вимоги подавати за таких обставин докази працевлаштування або інші підтверджуючі документи як умову для звільнення за власним бажанням. Ні Закон №580, ні КЗпП, ні Положення №114 не встановлюють такого обов`язку, а покладення його відповідачем є таким, що не ґрунтується на законі та порушує принцип правової визначеності.
Отже, з огляду на зазначене судом першої інстанції зроблено висновок, що відповідачем не доведно правомірність дій при розгляді рапорта позивача від 03.12.2020 про звільнення зі служби в поліції.
Колегія суддів з таким висновком погоджується, оскільки він зроблений з урахуванням судової практики і на підставі норм чинного законодавства.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Проте, в адміністративних справах про протиправність рішення обов`язок доказування правомірності свого рішення покладено на відповідача.
Таким чином, доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки вони не ґрунтуються на нормі закону, і правильні висновки суду першої інстанції не спростовані відповідними доказами. 
Крім того, надаючи оцінку всім доводам сторін, судова колегія наголошує що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 р. - залишити без задоволення.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263, п.2 ч.5 ст.328 КАС України. 

Колегія суддів: О.В. Карпушова 

О.В. Епель

О.М. Кузьмишина