ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3504/26 Справа № 201/9911/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 18 листопада 2025 року у складі судді Наумової О.С. у цивільній справі № 201/9911/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії в порядку спадкування, –

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася через Соборний районний суд м. Дніпра із позовом, пред`явленим до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, на предмет стягнення з відповідача на користь позивача 83 809,63 грн недоотриманої пенсії померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_2 , що увійшла до складу спадщини в порядку спадкування за законом. 25 липня 2024 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на нараховану, але неотриману пенсію в сумі 83 809,63 грн. 06 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до ПФУ з метою отримання спадщини, проте їй було відмовлено.Також відповідачем було зазначено, що виплати за минулий час проводяться за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік. Позивач вважає зазначені грошові кошти своєю власністю, яке вона набула і порядку спадкування, а дії відповідача порушенням її майнових спадкових прав, захисту яких відшукує по суду.
Рішенням Соборного районного суду м.Дніпра від 18 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії - задоволено.
Стягнуто з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 недоотриману ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію в розмірі 83 809,63 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн (а.с. 69-72).
Рішення суду мотивовано тим, що позивачеві не виплачено недоотриману пенсію спадкодавця у розмірі 83 809,63 грн, враховуючи, що свідоцтвом про спадщину, отриманим позивачем, передбачена в успадкування після матері саме така сума недоотриманої її пенсії, що є власністю позивача. Однак відповідач, в порушення ст. 316,317,321,1216,1217,1218,1219,1227 ЦК України, не виконав вимог діючого законодавства, не встановив належного переходу права власності на зазначену суму від спадкодавця до спадкоємця, наполягаючи при цьому на застосуванні до спірних правовідносин ст. 46,52 ЗУ “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, що суд першої інстанції вважав неправомірним та помилковим при переході права власності на грошові кошти в даному випадку, та встановив порушення майнових спадкових прав позивача з боку відповідача.
Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у січні 2026 року ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в системі “Електронний суд” подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог позивача, посилаючись на те, що за положеннями ст. 52 ЗУ №1058-ІV зазначені суми виплачуються у разі звернення особи за виплатою після померлого пенсіонера протягом 6-ти місяців з дня відкриття спадщини. При цьому скаржник наголосив, що за ст. 46,52 Закону України №1058 виплата недоотриманої пенсії ОСОБА_2 його спадкоємцями здійснюється не більше ніж за три роки, які передували зверненню з відповідною заявою про такі виплати, а позивач через свого представника звернулась лише 06 червня 2025 року до відповідача, де позивачеві надано роз`яснення, як і коли виплачуються кошти за минулий час. Скаржник вважає, що майнові права позивача ним не порушені, а органи Пенсійного фонду керуються у своїй діяльності нормами чинного законодавства. При цьому наголошує, що, у відповідності до ст. 73 ЗУ “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні платежі та зобов`язання з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Важає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, а тому підлягає скасуванню (а.с. 76-79).
Позивач ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у лютому 2026 року подала в системі “Електронний суд” через свого представника — адвоката Покотило Д.Ю. відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи скаржника не ґрунтуються на нормах Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, ЗУ “Про пенсійне забезпечення” та ЦК України. Також зазначила, що є законною спадкоємицею померлої її матері та має повне спадкове право на отримання недоотриманої померлою ОСОБА_2 пенсії, на що приватним нотаріусом видано свідоцтво про спадщину. Вважає, що скаржник безпідставно посилається на Постанову КМУ №1165 та на обмеження бюджетних призначень, адже такі доводи скаржника не спростовують його обов`язку виплатити нараховану суму позивачеві, як спадкоємиці померлого пенсіонера, а перекладання недофінансування чи бюджетного планування на громадянина є недопустимим. Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.105,106).
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є донькою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується копією довідки №4429 від 23 листопада 2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 8).
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину, виданого 25 липня 2024 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Міщенко М.В., яке зареєстроване в реєстрі за №1411, позивач отримала спадщину, що складається з: недоотриманої пенсії, сума якої складає 83809,63 грн, яка належала ОСОБА_2 згідно інформації, наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - лист від 12 лютого 2024 року за № 0400-010502-8/28884. Вартість майна - 83 809,63 грн (а.с. 23).
06 червня 2025 року представник позивача звернулася до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із адвокатським запитом з питань надання інформації відносно виплати сум недоотриманої пенсії.
Листом від 18 червня 2025 року за № 0400-010406-8/116991 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повідомило, що на підставі поданої заяви від 07 листопада 2024 року та пакету документів нараховано недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період з 06 листопада 2021 року по 31 серпня 2023 року згідно статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 21-22).
В зазначеному листі пенсійний фонд роз`яснив, що виплата недоотриманої пенсії буде здійснена відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165, якою затверджено Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, в тому числі недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, відповідно до статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Пенсійні виплати за минулий період проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.
Задовольняючи вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь, як спадкоємиці померлої матері, яка перебувала на обліку у ГУ ПФУ у Дніпропетровській області, як пенсіонер, недоотриманої нею пенсії, про що зазначено у свідоцтві про спадщину, суд першої інстанції вважав доведеним, що позивачеві належить вся сума, визначена свідоцтвом про право на спадщину за законом, тому саме 83 809,63 грн недоотриманої пенсії спадкодавця має бути виплачена позивачеві як спадкоємцеві, в силу ст. 1270 ЦК України, адже ця сума увійшла до складу спадщини та є власністю позивача. ЦК України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення частин другої, 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати її як спадщину. Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та встановленими фактичними обставинами справи.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин 3,4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав є визнання права.
У відповідності до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно норм ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно частин першої та третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Відповідно до норм ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Під час визначення обсягу спадщини необхідно виходити з того, що права та обов`язки, суб`єктом яких був спадкодавець на час відкриття спадщини, переходять до його спадкоємців. Спростування цієї презумпції можливе лише у випадках, коли права та обов`язки є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже, закон вказує, що до складу спадщини не включаються особисті немайнові права. Безпосередньою ознакою немайнових прав є невіддільність останніх від особи їхнього носія.
Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Таким чином, право на аліменти, пенсії та інші соціальні виплати, як на періодичні платежі, не входить до складу спадщини, оскільки мають на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у сімейних, соціальних та трудових відносинах. Однак наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем і за умови відсутності членів його сім`ї, бажаючих їх отримати. В такому випадку належить застосовувати ст. 1227 ЦК України.
Згідно зі ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що до складу спадщини входить сума пенсії, яка була нарахована, але не отримана спадкодавцем за життя з незалежних від нього причин.
Зміст ч. 3 ст. 52 Закону України №1058-ІУ також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодування у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Окрім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що загальна сума невиплаченої пенсії померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка зазначена у свідоцтві про спадщину за законом, виданому на ім`я позивача, складає 83809,63 грн, що скаржником не спростовано.
Доводи скаржника про те, що з боку відповідача не порушено майнових прав позивача, як спадкоємиці померлого пенсіонера, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач, як єдиний спадкоємець успадкувала зазначену суму коштів недоотриманої пенсії та такі правовідносини регулюються виключно ст. 1218,1227, 1258-1261 ЦК України. При цьому колегія суддів наголошує, що посилання скаржника на положення Постанови КМУ №1165, Порядок виплат грошових коштів внутрішньо переміщеним особам та ст. 46 ЗУ “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” в даному випаку є безпідставним. 
Колегія суддів наголошує, що скаржник не наводить жодного доказу та не посилається на будь-які норми діючого законодавства, що може спростувати правомірні висновки суду першої інстанції, при цьому, встановлені вірно фактичні обставини справи судом першої інстанції, що знайшли своє підтвердження і при розгляді апеляційної скарги, свідчать про невиконання відповідачем своїх обов`язків зі сплати успадкованої позивачем недоотриманої пенсії після матері ОСОБА_2 у відповідності до свідоцтва про спадщину за законом.
Відтак, висновок місцевого суду, що розмір недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за його життя складає 83809,63 грн, що зазначено у свідоцтві про спадщину на підставі відповіді Управління Пенсійного фонду України Донецької області від 12 лютого 2024 року за №0400-010502-8/28884 з наданим розрахунком неотриманої пенсії спадкодавцем (а.с.23), повинні бути виплачені позивачу саме у розмірі 83809,63 грн, як майно, яке увійшло до складу спадщини, що колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.
Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правовідносини з приводу нарахування та обліку недоотриманої пенсії померлого пенсіонера мають регулюватись спеціальною нормою ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Враховуючи вказане, колегія суддів доходить висновку, що є безпідставними доводи скарги про те, що задоволення позовних вимог позивача є недоведеними та необґрунтованими.
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про повне задоволення позову, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області — залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 18 листопада 2025 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “14” липня 2026 року.
Повний текст постанови складено “23” липня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров