П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/18203/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Віятик Наталія Володимирівна 
Суддя-доповідач - Капустинський М.М. 
14 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Капустинського М.М. 
суддів: Шидловського В.Б.  Сапальової Т.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача вказав на протиправність дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту її довірителя про звільнення з військової служби, а тому вважає, що відповідача слід зобов`язати звільнити ОСОБА_1 з військової служби відповідно до підпункту "ж" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби на підставі підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, з урахуванням висновків суду викладених у цьому рішенні.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Вказує, що позивач у вересні 2025 року за три місяці до закінчення контракту через Міністерство оборони України рапортом повідомив військову частину НОМЕР_1 про небажання укладати новий контракт, який надійшов до військової частини НОМЕР_1 16.11.2025 року за вх. № 1504/5664-а. Військова частина НОМЕР_1 надала відповідь позивачу 05.12.2025 року за вих. № 1504/7284-в, в якій повідомила позивача про прийняття повідомлення про небажання укладати ним новий контракт. Також командуванням військової частини НОМЕР_1 позивачу було зазначено, що для звільнення у зв`язку із закінченням контракту, необхідно подати рапорт про звільнення до завершення дії контракту відповідно до п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008. Сама процедура звільнення мала розпочатися після завершення дії контракту 06.12.2025 року, а саме з 07.12.2025 року. Позивач подав рапорт про звільнення у зв`язку із закінченням контракту лише 07.12.2025 року за вх. № 1504/7413-а, через що командуванням військової частини НОМЕР_1 у відповіді від 10.12.2025 року за вих. № 1504/7615-в було відмовлено в задоволенні рапорту про звільнення у зв`язку із закінченням контракту. Таким чином, відповідач вважає, що командування військової частини НОМЕР_1 здійснювало свої дії у повній відповідності до чинного законодавства України, та правові підстави для задоволення судом вимог позивача щодо протиправності дій військової частини НОМЕР_1 відсутні.
08 липня 20266 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу. У поданому відзиві представник позивача звертає увагу, що контракт між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 було укладено під час дії воєнного стану строком на три роки з 07.12.2022 року по 07.12.2025 року. У даному випадку закінчення строку контракту позивача відбулось під час дії положень законодавства, якими визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану. У зв`язку з закінченням строку дії контракту у військовослужбовця (позивача) виникає право на звільнення з військової служби, а у відповідного органу військового управління - обов`язок забезпечити його реалізації.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 07.12.2022 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.
Відповідно до п. 3 цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки.
Згідно п. 4 Контракту сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
На теперішній час, позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.
Листом від 05.12.2025 №1504/7284-в військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача, що повідомлення про небажання укладати новий контракт командуванням військової частини НОМЕР_1 прийнято; необхідно подати рапорт на звільнення по команді для розгляду командуванням військової частини НОМЕР_1 та він буде задоволений; оформлення звільнення з військової служби буде проведено відповідно до чинного законодавства України після дня закінчення строку дії контракту, а саме 07.12.2025 року.
05.12.2025 позивачем на ім`я командира 3 батальйону територіальної оборони військової частини подано рапорт з проханням звільнити його з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку із закінченням строку служби та небажанням продовжувати її у разі завершення строку контракту, укладеного в період дії воєнного стану.
07.12.2025 позивачем повторно подано рапорт з проханням звільнити його з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку із закінченням строку служби та небажанням продовжувати її у разі завершення строку контракту, укладеного в період дії воєнного стану.
Листом від 10.12.2025 №1504/7615-в ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 відмовлено у звільненні з військової служби та повідомлено наступне:
1. Повідомлення про небажання укладати новий контракт командуванням військової частини прийнято.
2. Однак, до 01.12.2025 з метою оформлення звільнення з військової служби необхідно було подати рапорт про звільнення на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку із закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
3. Оскільки, рапорт про звільнення було подано 07.12.2025 за №1504/7413-а, вже після завершення дії контракту, то відповідно до чинного законодавства України не може бути звільнено з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку із закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Не погоджуючись із вказаною відмовою відповідача щодо звільнення з військової служби, позивач звернуся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог частково.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
За змістом статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
В подальшому, указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався та триває й на даний час.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон №2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №2232-XII, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 2 Закону №2232-XII (в редакції, чинній станом на дату укладення Контракту) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до частини 2 цієї статті, проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно частини третьої статті 1 Закону № 2232 військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною п`ятою цієї ж статті передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Стаття 26 Закону № 2232 визначає підстави звільнення з військової служби.
Згідно з приписами частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на різних підставах, які розділено на три умови, а саме: у мирний час, під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану), а також під час проведення мобілізації та дії воєнного стану.
За приписами пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232, окрім іншого, в якості підстави для звільнення визначено наступні підстави за яких контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації:
а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;
в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;
г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
ґ) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України).
Станом на дату подання позивачем рапорту, пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII було передбачено, що під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану (підпункт "ж").
Тобто приписами підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 закріплено, що звільнення з військової служби за закінченням строку контракту, може бути лише у випадку, коли такий контракт укладено під час дії воєнного стану.
Вказані зміни внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-ІХ від 11.04.2024 року (далі Закон №3633-ІХ).
Таким чином, пункт 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII зазнав суттєвих змін, а саме доповнений підпунктом «ж», на підставі якого позивач просив звільнити його зі служби.
Згідно пункту 2 частини восьмої статті 23 Закону №2232-ХІІ встановлено, що для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Таким чином, з приведених вище приписів статті 23 Закону №2232-ХІІ вбачається, що для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період дії воєнного стану, за виключенням випадків, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Судом встановлено, що 07.12.2022 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.
Відповідно до п. 3 цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки.
Згідно п. 4 Контракту сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Як зазначає, сам відповідач, позивач у вересні 2025 року за три місяці до закінчення контракту через Міністерство оборони України рапортом повідомив військову частину НОМЕР_1 про небажання укладати новий контракт, який надійшов до військової частини НОМЕР_1 16.11.2025 року за вх. № 1504/5664-а.
Військова частина НОМЕР_1 надала відповідь позивачу 05.12.2025 року за вих. № 1504/7284-в, в якій повідомила позивача про прийняття повідомлення про небажання укладати ним новий контракт. Також зазначено, що необхідність подати рапорт на звільнення по команді для розгляду командуванням військової частини НОМЕР_1 та він буде задоволений. Оформлення звільнення з військової служби буде проведено відповідно до чинного законодавства України після дня закінчення строку дії контракту, а саме 07.12.2025 року.
05.12.2025 позивачем на ім`я командира 3 батальйону територіальної оборони військової частини подано рапорт з проханням звільнити його з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку із закінченням строку служби та небажанням продовжувати її у разі завершення строку контракту, укладеного в період дії воєнного стану.
07.12.2025 позивачем повторно подано рапорт з проханням звільнити його з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку із закінченням строку служби та небажанням продовжувати її у разі завершення строку контракту, укладеного в період дії воєнного стану.
Листом від 10.12.2025 №1504/7615-в ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 відмовлено у звільненні з військової служби та повідомлено наступне:
1. Повідомлення про небажання укладати новий контракт командуванням військової частини прийнято.
2. Однак, до 01.12.2025 з метою оформлення звільнення з військової служби необхідно було подати рапорт про звільнення на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку із закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
3. Оскільки, рапорт про звільнення було подано 07.12.2025 за №1504/7413-а, вже після завершення дії контракту, то відповідно до чинного законодавства України не може бути звільнено з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку із закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Оцінюючи встановлені обставини справи, суд звертає увагу, що факт подання позивачем рапорту про небажання продовжувати службу у вересні 2025 року свідчить про безумовне дотримання ним встановленого тримісячного строку для повідомлення командування.
Натомість, відповідач у листі від 05.12.2025 року за вих. № 1504/7284-в не лише визнав факт вчасного отримання інформації про наміри позивача звільнитися з військової служби, а й надав останньому чітке роз`яснення щодо необхідності подання рапорту.
Подання позивачем рапорту 05.12.2025 та повторно 07.12.2025 було точним виконанням вказівок самого командування військової частини. За таких обставин, подальша відмова відповідача, яка викладена у листі №1504/7615-в від 10.12.2025 року, з мотивів нібито пропущення строків подання рапорту є абсолютно безпідставною.
Апеляційний суд наголошує, що для застосування підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначальним юридичним фактом є своєчасна відсутність згоди військовослужбовця на продовження служби після закінчення строку дії контракту. Оскільки позивач чітко і однозначно висловив своє небажання укладати новий контракт ще у вересні 2025 року, тобто за три місяці до завершення його дії, у відповідача виник імперативний обов`язок звільнити військовослужбовця в день закінчення строку контракту - 07.12.2025 року.
Створення відповідачем штучних перешкод, висунення суперечливих вимог щодо дат і строків, а також фактична відмова у звільненні з посиланням на рапорт від 07.12.2025 року, який сам же відповідач і наказав подати, свідчить про явну протиправність дій командування.
Колегія суддів звертає увагу на твердження відповідача про те, що рапорт про звільнення мав бути поданий позивачем до 01.12.2025 року. Так, у листі відповідача від 05.12.2025 року вих. № 1504/7284-в, який направлений позивачу вже після вказаної дати, не містилося жодних застережень, вимог чи вказівок щодо необхідності подання рапорту саме до 01.12.2025 року. Навпаки, у цьому листі командування чітко зазначило, що оформлення звільнення буде проведено після дня закінчення строку дії контракту, а саме 07.12.2025 року.
За таких умов позивач об`єктивно не міг і не повинен був знати про існування будь-яких прихованих часових обмежень чи штучно встановлених відповідачем граничних строків, оскільки станом на 01.12.2025 року він не отримував від командування жодних відповідних роз`яснень, а сам закон таких дат не містить.
Встановлення відповідачем та застосування ретроспективно обов`язкових строків для подання документів, про які військовослужбовця не було і не могло бути поінформовано на момент їх настання, прямо порушує принцип правової визначеності та свідчить про очевидну свавільність дій суб`єкта владних повноважень. Орган військового управління не може ставити у провину особі невиконання вимог, які не були їй вчасно доведені та не передбачені жодним законом України.
З огляду на це, посилання відповідача на пропущення строку 01.12.2025 року як на підставу для відмови у звільненні є необґрунтованим та судом відхиляється.
Враховуючи наведене правове регулювання та встановлені у цій справі обставини, суд приходить до висновку, що позивач станом на 07.12.2025 мав право на звільнення зі служби за підпунктом "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (як такий, що уклав контракт під час дії воєнного стану), що і не заперечується самим відповідачем, яке він і реалізував, звернувшись до командування військової частини НОМЕР_1 з відповідним рапортом, а тому дії військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби є протиправними.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах, суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Водночас, суд не може підміняти суб`єкта владних повноважень та приймати рішення про звільнення з військової служби, а може лише зобов`язати відповідача прийняти таке рішення за наявності достатніх підстав для цього та наданих позивачем документів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що слід зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ, з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині цього рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Шидловський В.Б.    Сапальова Т.В.