Справа № 490/5540/26
н\п 2/490/4166/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення безпідставно отриманих коштів,
ВСТАНОВИВ:

18.06.2026 позивач звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва з позовом до Головного управління казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області на його користь безпідставно набутих (збережених) коштів у розмірі 34000 грн, сплачених згідно постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 №311 від 13.03.2025 по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 13.03.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП із накладенням на нього стягнення у вигляді штрафу в сумі 17000 грн. Оскільки вказаний штраф не був сплачений, ІНФОРМАЦІЯ_1 було скеровано заяву про примусове стягнення штрафу у подвійному розмірі до Новоодеського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса). 07.05.2025 року за вказаною заявою було відкрито виконавче провадження №77995602 та позивач, щоб запобігти арешту рахунків, був змушений сплатити через свого представника – адвоката Могилу С.М. заборгованість в сумі 37750,00 грн, з них: 34000,00 грн штрафу, 3400,00 грн судового збору та 350,00 грн витрат виконавчого провадження.В послідуючому вказані кошти Новоодеським відділом ДВС були перераховані на відповідні рахунки Державної казначейської служби України.
Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 27.10.2025 року по справі №482/1009/25, що залишено в силі ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.11.2025 року, постанову №311 від 13.03.2025 по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 17000,00 грн було скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч.3 ст.210 КУпАП, закрито. 
15.04.2026 року позивач звертався з заявою про ініціювання питання про повернення сплачених коштів перед Державною казначейською службою України до ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку скерував на офіційну електронну адресу, долучивши копії відповідних документів, що підтверджують перерахування коштів, проте вказана заява станом на момент звернення до суду залишається без відповіді. Оскільки, повернення позивачу грошових коштів у розмірі 34000 грн не здійснювалося, то за таких обставин він звернувся до суду з позовом до суду про стягнення з Державного бюджету України на його користь безпідставно збережених (утриманих) кошти в сумі 34000 грн.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
18.06.2026 року матеріали справи передано для розгляду судді Саламатіну О.В.
Ухвалою судді від 19.06.2026 року, прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 19.06.2026 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
06.07.2026 року представницею відповідача Головного управління державної казначейської служби України в Миколаївській області, Самарською Т.А, подано до суду відзив, у якому зазначено, що Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області позов не визнає у повному обсязі у зв`язку з наступним. Головне управління Казначейства жодних прав та інтересів Позивача не порушувало та не вступало у правовідносини з ним і грошовими коштами, сплаченими Позивачем за постановою ІНФОРМАЦІЯ_3 про накладення штрафу від 13.03.2025 № 311 не користувалося, так як ці кошти сплачені до Державного бюджету України, а не на рахунки Державної Казначейської служби України, як помилково вважає та вказує представник Позивача. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства й обов`язкових висновків Конституційного суду України Головне управління Казначейства не повинно нести відповідальність за дії інших суб`єктів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету» від 16 лютого 2011 року № 106, контроль за справлянням надходжень за кодом бюджетної класифікації 21081100 здійснює – Міністерство юстиції України. 
З урахуванням того, що постанову про накладення штрафу від 13.03.2025 № 311 виніс начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 полковник ОСОБА_2 та примусове виконання зазначеної постанови здійснював Новоодеський відділ державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, а не Головне управління Казначейства, тому Головне управління Казначейства є неналежним відповідачем у справі. Отже, представник Позивача помилково визначив Головне управління Казначейства, яке відповідно до законодавства є органом повернення коштів з Державного бюджету України за поданням органу, що контролює справляння надходжень бюджету Відповідачем у цій справі. 
Також, представниця звертає увагу на те, що у рішенні Новоодеського районного суду Миколаївської області від 27.10.2025 у справі №482/1009/25 не вказано про повернення коштів у розмірі 17000,00 грн, а лише скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення від 13.03.2025 №311, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 полковником ОСОБА_3 , та провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні Позивача закрито.
Вказує, що Головне управління Казначейства здійснює повернення коштів, відповідно до Порядку № 787, лише за наявності подання (висновку, повідомлення) органу, що контролює справляння надходжень бюджету, тому Позивачу необхідно звернутися із заявою для вирішення цього питання до Новоодеського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Якщо Новоодеський відділ державної виконавчої служби у Миколаївському районі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відмовляється надати подання про повернення коштів у розмірі 34000 грн до Головного управління Казначейства, у зв`язку зі скасуванням постанови про накладення адміністративного стягнення від 13.03.2025 №311, то Позивач повинен був звернутися до суду із позовною заявою про зобов`язання Новоодеського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надати подання про повернення коштів у розмірі 34000 грн до Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, що чітко встановлено нормами Порядку № 787.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.
Так, Постановою ІНФОРМАЦІЯ_3 №311 від 13.03.2025 року на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 17000,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП.
05.05.2025 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 скерував до Новоодеського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заяву про примусове стягнення штрафу з ОСОБА_1 у сумі 34000 грн, що підтверджується копією заяви від 05.05.2025 року №2052.
Згідно копії інформації від 07.05.2025 року Новоодеський відділ державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) за постановою №311 від 13.03.2025 року відкрив виконавче провадження №№77995602, про примусове стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі – 34000,00 грн, витрат виконавчого провадження у розмірі - 350,00 грн та виконавчого збору у розмірі – 3 400,00 грн.
07.05.2025 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Могилу С.М. сплатив на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 Новоодеського відділу ДВС заборгованість в сумі 37750,00 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції 
№ 0.0.4350260526.1 від 07.05.2025 року, де в призначенні платежу вказано: оплата заборгованості за ВП №77995602.
В послідуючому, згідно до копії Розпорядження від 08.05.2025 року, виданого державним виконавцем Новоодеського відділу ДВС, вищезазначені грошові кошти були перераховані на відповідні рахунки Державної казначейської служби України.
08.05.2025 року постановою Новоодеського відділу ДВС ВП №77995602 від 08.05.2025 року було закінчено виконавче провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення. 
В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Новоодеського районного суду Миколаївської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови №311 від 13.03.2025 по справі про адміністративне правопорушення. Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області по справі №482/1009/25 від 27.10.2025 року, що залишилося в силі згідно ухвали від 24.11.2025 року П`ятого апеляційного адміністративного суду, постанову №311 від 13.03.2025 по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 17000,00 грн скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч.3 ст.210 КУпАП, закрито.
16.02.2026 року та 14.04.2026 року, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Могилу С.М. подав заяву до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про ініціювання питання перед Державною казначейською службою України про повернення сплачених ОСОБА_1 коштів у сумі – 34 000,00 грн (вказане підтверджується копіями вищезазначених заяв, які містяться в матеріалах виконавчого провадження №77995602, які долучені до матеріалів справи).
15.03.2026 року, ІНФОРМАЦІЯ_4 було надано відповідь на заяву, де позивачу було рекомендовано звернутися до Новоодеського ВДВС у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), та у разі незгоди з відповіддю роз`яснено позивачеві, що він має право звернутись до суду.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
За ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Велика Палата Верховного Суду у висновку, викладеному у постанові від 19.06.2018 по справі № 910/23967/16 зазначила, що у спорах про повернення помилково або надміру сплачених сум вони мають стягуватись з Державного бюджету України: відповідно до частини другої статті 45 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету здійснює Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; територіальний орган Державної казначейської служби України є органом, який здійснює повернення коштів, що були помилково або надмірно зараховані до бюджету, за поданням органу стягнення; зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою. Тому у разі, коли орган стягнення в установлений законом строк не надає відповідний висновок органу державного казначейства, платник вправі скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру сплаченої суми) з державного бюджету; кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України); відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом; при цьому держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції; у спорах про повернення помилково або надміру сплачених сум виконавчого збору спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України; резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.
Суд також враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови від 20.11.2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17).
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відповідний висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
За висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зобов`язання щодо стягнення суми перерахованих коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави, не є деліктними, а є кондикційними. Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього.
Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, визначений Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787.
Як встановлено судом, позивачем штраф, призначений постановою ІНФОРМАЦІЯ_1 , сплачено 07.05.2025, проте постанова, яка стала підставою для стягнення штрафу, була скасована рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області, а провадження у справі закрито.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 зроблено висновок, що сплачену до Державного бюджету України суму адміністративно-господарського штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), господарський суд може стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави (п. 39). 
У п. 53 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст. 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави. 
У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга статті 326 ЦК України). 
Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин(частина перша статті 167 ЦК України). 
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України).
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України).
Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету (частина друга статті 45 Бюджетного Кодексу України). Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 передбачено, що Повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.
У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина друга статті 17 ЦК України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац другий частини третьої статті 17 ЦК України). 
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частини перша та друга статті 1212 ЦК України).
Отже, беручи до уваги те, що з ОСОБА_1 було сплачено штраф на виконання постанови, яка у подальшому скасована рішенням суду, він має право на звернення до суду з позовом про стягнення суми перерахованих коштів до Державного бюджету України, як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.
При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/ списання, наведена норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
Аналогічну позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 по справі №910/23967/16.
Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
До суду не надано доказів того, що позивачу повернуто сума сплаченого штрафу в розмірі 34000 гривень, яка була визначена йому відповідно до постанови №311 від 13.03.2025 року. 
За таких обставин суд вважає, що слід стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 безпідставно збережені (утримані) кошти в сумі 34000 гривень.
При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача на порядок повернення коштів визначений відповідно до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державних та місцевих бюджетів, що затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за №1650/24182, оскільки відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої в постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 - порядок № 787 застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок № 787 на спірні правовідносини не поширюється (п.52). 
Відповідно до п.п.53, 54, 62 вказаної постанови - Велика Палата Верховного Суду вважає, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див., наприклад, постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109)).
Зважаючи на вказаний висновок, після скасування судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст. 1212 ЦК України має право стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави, а відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 р. у справі № 910/5880/21 у таких випадках кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з певного органу за рахунок його бюджетних асигнувань.
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (пункти 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе. 
Беручи до уваги наявність протилежної практики Великої Палати Верховного Суду (у справах № 910/15295/18 і № 910/5880/21) та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ( № 489/6624/15-ц) щодо застосування приписів Порядку № 787 і ЦК України, з огляду на висновки, викладені у цій постанові, задля гарантування юридичної визначеності у подібних правовідносинах стосовно повернення з бюджету коштів, які утримуються без достатньої правової підстави (після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про накладення штрафу)Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 489/6624/15-ц, за змістом якого повернення цих коштів має відбуватися тільки згідно з Порядком № 787, тобто у позасудовому порядку.
Тож суд, урахувавши в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України вказані висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, доходить висновку про задоволення позову.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 6000 грн.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 
На підставі п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. 
Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. 
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.
За нормами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137ЦПК України).
Нормою ч. 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). 
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. 
При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.
Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час. 
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. 
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу представником позивача надано лише ордер на надання правничої допомоги Бирзул Д.В. №1152475 від 05.06.2026 року.
Однак, представником позивача не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, договору про надання правничої допомоги, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, опис здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги, акти наданих послуг, акти виконаних робіт, а тому неможливо встановити, що саме сума 6000,00 грн буде співмірною до виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони.
Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, про відмову щодо стягнення з відповідача на користь позивачки правничої допомоги.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з держави на користь позивача підлягає стягненню 1064,96 грн.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 133, 141, 259, 264, 265, 274 ЦПК України, суд,  
УХВАЛИВ:

Позовну заяву  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання:  АДРЕСА_1 ) до Головного управління казначейської служби України у Миколаївській області (код ЄДРПОУ 37992030, адреса:54055, Миколаївська область, місто Миколаїв, Проспект Центральний, буд. 141-В) про стягнення безпідставно отриманих коштів, задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , безпідставно набутті (збережені) кошти,сплачені згідно постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 №311 від 13.03.2025 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.210 КУпАП у розмірі 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень 00 коп.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 грн.
У задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін