П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/37858/25	
перша інстанція: суддя Бабенко Д.А.,
повний текст судового рішення
складено 30.04.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючої-судді – Казанчук Г.П.
суддів – Градовського Ю.М., Єщенка О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одеса апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВИКЛАД ОБСТАВИН :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області №123950003301 від 16.04.2025 року про відмову у призначенні пенсії;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Одеській врахувати стаж який зазначений в трудовій книжці НОМЕР_1 від 20.06.1980 року у періоди з 20.06.1980 по 18.10.1990 років, з 25.10.1990 по 03.08.1995 років, з 01.12.1995 по 26.08.1997 років та про роботу ОСОБА_1 у період з 27.08.1997 по 01.04.2000 років та призначити ОСОБА_1 пенсію починаючи з 31.03.2023 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 08.04.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України з заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивач вказує, що 16.04.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №123950003301 про відмову у призначенні пенсії за віком.
У позовній заяві зазначається, що підставою для відмови у призначенні пенсії відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є недостатній страховий стаж.
За твердженням позивача, до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 20.06.1980 №0297577:
з 20.06.1980 до 18.10.1990 робота в колгоспі, оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум та вироблену кількість вихододнів в колгоспі, відсутні відомості про реорганізацію та перейменування колгоспу;
з 25.10.1990 до 03.08.1995, з 27.08.1997 до 01.04.2000, оскільки записи про звільнення з роботи засвідчено печатками, на яких неможливо ідентифікувати назву підприємства;
з 01.12.1995 до 26.08.1997 час відбування покарання, оскільки час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікуванні зараховується до стажу роботи за наявності документів про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідку суду про ухвалення виправдувального вироку), які до заяви про призначення пенсії не наданні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2026 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області №123950003301 від 16.04.2025 року про відмову у призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності з 20.06.1980 до 18.10.1990, з 25.10.1990 до 03.08.1995, з 01.12.1995 до 26.08.1997 та з 27.08.1997 до 01.04.2000, згідно записів трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 08.04.2025, з урахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що такі обставини як наявність допущених роботодавцем недоліків під час заповнення трудової книжки є формальними та не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист.
Суд першої інстанції зазначив, що оскільки відповідач не здійснював оцінку достатності стажу для призначення пенсії позивачу з урахуванням спірних періодів, суд вважає, що це є дискреційними повноваженнями відповідача.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що в порушення наведених вимог законодавства, записи у трудовій книжці Позивача за періоди роботи з 25.10.1990 по 03.08.1995 та з 27.08.1997 по 01.04.2000 засвідчені печаткою, з якої неможливо ідентифікувати назву/код підприємства.
Рух справи в апеляційній інстанції:
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2026 року відкрито апеляційне провадження і призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції, -

УСТАНОВИВ:

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що 08 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до органів пенсійного фонду із заявою про призначення/перерахунок пенсії.
За принципом екстериторіальності заяву направлено для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
16 квітня 2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №123950003301 від 16.04.2025.
Згідно з вказаним рішенням, за наданими документами до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 20.06.1980 НОМЕР_2 :
з 20.06.1980 до 18.10.1990 роботи в колгоспі, оскільки відсутня інформація про встановлений мінімум та вироблену кількість вихододнів в колгоспі, відсутні відомості про реорганізацію та перейменування колгоспу;
з 25.10.1990 до 03.08.1995, з 27.08.1997 до 01.04.2000, оскільки записи про звільнення з роботи засвідчено печатками, на яких неможливо ідентифікувати назву підприємства;
з 01.12.1995 до 26.08.1997 час відбування покарання, оскільки час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікування зараховується до стажу роботи за наявності документів про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідки суду про ухвалення виправдувального вироку), які до заяви про призначення пенсії не надані.
Відповідно до записів трудової книжки колгоспника від 20.06.1980 серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 :
20.06.1980 – прийнято на роботу за посадою «тракторист» у колгоспі «Степь Украины»;
18.10.1990 – звільнено достроково з невідбутим строком 1 год 20 днів з утриманням 20% в дохід держави;
25.10.1990 – зараховано до колгоспу «Степь Украины» (мовою оригіналу) Біловодського району Луганської області на посаду скотника;
03.08.1995 – КСХП «Украина» (мовою оригіналу) звільнено з членів колгоспу за систематичне пияцтво;
07.08.1995 – КСХП «Степь Украины» (мовою оригіналу) зараховано до штату колгоспу відповідно до розпорядження 07.08.1995;
з 01.12.1995 до 26.08.1997 – відбував покарання у виді виправних робіт без позбавлення волі;
01.04.2000 – у зв`язку з реорганізацією КСП «Степь Украины» (мовою оригіналу) в ООО «Степь Украины» (мовою оригіналу) переведений в ООО (мовою оригіналу) на посаду тракториста-машиніста.
Із записів трудової книжки колгоспника від 20.06.1980 серії НОМЕР_1 встановлено, що у період з 1980 до 2003 року ОСОБА_1 виконано встановлений трудовий мінімум.
Зазначені відомості також підтверджуються архівною довідкою виданою комунальною установою «ТРУДОВИЙ АРХІВ ТЕРИТОРІАЛЬНИХ ГРОМАД БІЛОВОДСЬКОГО РАЙОНУ» від 23.07.2019 №02-15/424.
Вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується починаючи з 01 січня 2004 року. До 01 січня 2004 року стаж вимірювався періодом роботи (трудовий стаж).
Отже, до 01 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджені записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж.
Види трудової діяльності, що зараховуються до стражу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначені ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ.
Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону №1788-ХІІ при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Відповідно до ст.62 цього Закону основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, до заяви про призначення пенсії за віком документи, зокрема: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. І лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення, необхідне надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації.
Зі змісту трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 20.06.1980 встановлено, що у період з 1980 року до 2003 року, позивач працював у колгоспі «Степь Украины» (мовою оригіналу).
Окрім того, записами трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 20.06.1980 підтверджено, що у період з 1980 року до 2003 року позивач виконував встановлений трудовий мінімум.
Згідно п.2 Постанови Ради Міністрів СССР від 21.04.1975 №310 «Про трудові книжки колгоспників» трудова книжка колгоспника являється основним документом про трудову діяльність членів колгоспу.
Відповідно до пунктів 5, 6 Постанови №310 до трудової книжки колгоспника заносились, зокрема, відомості про трудову участь (прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання), відомості про нагородження та заохочення, переведення на іншу роботу, припинення роботи. Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.
Пунктом 13 Постанови №310 передбачено, що відповідальність за своєчасне і правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа.
Відтак, особи, що працювали як члени колгоспів, мали свій окремий вид трудової книжки - трудову книжку колгоспника.
Також, колегія суддів враховує встановлений зразок трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ «членство в колгоспі», де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV «відомості про роботу» - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V «трудова участь у громадському господарстві» - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
Отже, трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
Також, суд апеляційної інстанції враховує, що трудова книжка заповнювалась роботодавцем і на працівника не може бути покладено обов`язок перевірки правильності її заповнення. Працівник не може нести відповідальність за правильність записів у його трудовій книжці. Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 04 вересня 2018 року у справі №423/1881/17.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11.05.2022 у справі №120/1089/19-а.
Стосовно періоду відбування покарання з 01.12.1995 по 26.08.1997, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 3 Виправно-трудового кодексу України (в редакції, чинній на момент відбування позивачем покарання) передбачалось, що відповідно до статті 3 Основ виправно-трудового законодавства Союзу РСР і союзних республік щодо осіб, які засуджені до позбавлення волі, заслання та виправних робіт без позбавлення волі і відбувають покарання на території Української РСР, застосовується виправно-трудове законодавство Союзу РСР і Української РСР, а щодо засуджених до інших видів покарання - виправно-трудове законодавство Союзу РСР, а також союзної республіки за місцем засудження.
Правове становище осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі і виправних робіт без позбавлення волі було врегульоване статтею 8 Виправно-трудового кодексу України, яка в редакції, чинній на момент відбування позивачем покарання, передбачала, що особи, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі і виправних робіт без позбавлення волі, несуть обов`язки і користуються правами, встановленими законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені законодавством для засуджених, а також випливають з вироку суду і режиму, встановленого цим Кодексом для відбування покарання даного виду.
Відповідно до статтей 94 та 95 Виправно-трудового кодексу України (в редакції, чинній на момент відбування позивачем покарання) виправні роботи без позбавлення волі відбуваються у відповідності з вироком суду за місцем роботи засудженого або в інших місцях, що їх визначають органи, які виконують цей вид покарання, але в районі проживання засудженого, з врахуванням його працездатності і, по можливості, спеціальності. Виправні роботи без позбавлення волі відбуваються на державних і громадських підприємствах, в установах і організаціях.
Особа, засуджена до виправних робіт за місцем роботи, залишається працювати на підприємстві, в установі або в організації, де вона працювала до засудження на тій же посаді або роботі, крім випадків, передбачених частиною першою статті 30 Кримінального кодексу України. Переведення цих осіб на іншу посаду або роботу може провадитися на загальних підставах, передбачених законодавством про працю.
Згідно із статтею 102 Виправно-трудового кодексу України (в редакції, чинній на момент відбування позивачем покарання) із заробітку засуджених до виправних робіт без позбавлення волі провадяться відрахування в доход держави протягом строку відбування покарання в розмірах, встановлених вироком суду. Відрахування провадяться за місцем роботи засудженого з усієї суми заробітку, без виключення з цих сум податків та інших платежів, а також незалежно від наявності претензій до засудженого за виконавчими документами.
Нормами статті 103 Виправно-трудового кодексу України (в редакції, чинній на момент відбування позивачем покарання) було передбачено, що час відбування виправних робіт без позбавлення волі до загального і безперервного трудового стажу засудженого не зараховується, про що робиться запис у його трудовій книжці.
При умові сумлінної роботи і зразкової поведінки в період відбування виправних робіт без позбавлення волі цей час може бути включений в загальний трудовий стаж особи, яка відбула покарання, на підставі рішення суду в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством України.
Відтак, правові норми Виправно-трудового кодексу України, який діяв на момент відбування позивачем покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волі передбачали, що за загальним правилом строк відбування покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волі не зараховується до трудового стажу засудженого. Виключення з даного правила становив лише випадок зарахування періоду відбування виправних робіт без позбавлення волі підставі рішення суду в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством України, за умови сумлінної роботи і зразкової поведінки в період відбування виправних робіт без позбавлення волі.
Однак, Виправно-трудового кодексу України втратив чинність 01.01.2004, у зв`язку з прийняттям Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 №1129-IV (далі - КВК України).
Відповідно до "Прикінцевих положень" Кримінально-виконавчого кодексу України з набранням чинності цим Кодексом втрачає чинність Виправно-трудовий кодекс України. Закони України та інші нормативно-правові акти до приведення у відповідність із цим Кодексом застосовуються у частині, що не суперечить цьому Кодексу.
Згідно із статтею 41 Кримінально-виконавчого кодексу України покарання у виді виправних робіт відбувається на підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності за місцем роботи засудженого. Виконання покарання у виді виправних робіт здійснюється на основі участі засуджених у суспільно корисній праці і контролю за їхньою поведінкою відповідно до вимог цього Кодексу.
Частиною 3 статті 42 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.
Правовідносини, пов`язані із визначенням страхового стажу ОСОБА_1 виникли 29.01.2021 - з моменту його звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком.
На момент виникнення спірних правовідносин частина 3 статті 42 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачала, що час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.
Оскільки на час вирішення питання про обчислення страхового стажу ОСОБА_1 частина 3 статті 42 Кримінально-виконавчого кодексу України прямо передбачає можливість включення до загального стажу роботи періоду відбування покарання у виді виправних робіт,період відбування позивачем покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волі в Колгоспі ім.Дзержинського (с. Ганнопіль Ємільчинського району Житомирської області) з 19.02.1986 по 09.10.1987 підлягає зарахуванню до його страхового стажу.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 30 січня 2018 року у справі №211/1432/17 та від 21 червня 2019 року у справі №448/1691/16-а.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року у справі №420/37858/25 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя Г.П. Казанчук

Суддя Ю.М. Градовський

Суддя О.В. Єщенко