КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/46622/19 Головуючий у 1 інстанції: Савицький О.А.
Провадження № 22-ц/824/8811/2026 Доповідач: Шебуєва В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів: 
судді-доповідача Шебуєвої В.А., 
суддів Кафідової О.В., Оніщука М.І.,
секретар Тіткова І.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Мухи Олександра Олександровича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2025 року, ухвалене в м.Києві в складі судді Савицького О.А., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та трьох процентів річних,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та трьох відсотків річних. Зазначав, що 20 січня 2009 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав ОСОБА_3 позику у розмірі 1 183 875,00 грн., що еквівалентно 153 750,00 доларів США, на строк до 21 квітня 2009 року, що підтверджується договором позики та відповідною розпискою. Повернення позики забезпечене договором поруки від 20 січня 2009 року, укладеним між ним і ОСОБА_4 ОСОБА_3 належним чином не виконав зобов`язань за договором позики, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість. 05 грудня 2011 року між ним як первісним кредитором і ОСОБА_1 як новим кредитором було укладено договір про відступлення права вимоги. Відповідно до умов договору він відступив ОСОБА_1 права вимоги, яка належить йому на підставі договору позики від 20 січня 2009 року з ОСОБА_3 . Згідно з умовами договору про відступлення права вимоги ОСОБА_1 набув право вимагати від боржника належного виконання обов`язків за договором позики від 20 січня 2009 року з дати проведення розрахунків із ним. Відповідно до пункту 4 договору про відступлення права вимоги ОСОБА_1 зобов`язався сплатити на його користь 153 750,00 доларів США за курсом Національного банку України на день проведення розрахунків. У пункті 5 договору про відступлення права вимоги вказано, що ОСОБА_1 зобов`язався сплатити на його користь грошові кошти в розмірі, вказаному у пункті 4 договору, в день та в місці укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу пансіонату з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування пансіонату від 29 жовтня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2206. 24 травня 2017 року зазначений пансіонат був проданий ТОВ «Ренесанс Капітал ЛТД», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 червня 2017 року № 88831835. У порушення пункту 6 договору про відступлення права вимоги ОСОБА_1 не повідомляв його про відчуження зазначеного нерухомого майна, що свідчить про невиконання умов цього договору. Відкладальна обставина на виконання умов договору про відступлення права вимоги - продаж пансіонату відбулася ще 24 травня 2017 року, проте до цього часу заборгованість ОСОБА_1 за договором про відступлення права вимоги не погашена та становить 153 750,00 доларів США.
З урахуванням заяв про уточнення позовної заяви, зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 основну заборгованість у розмірі 4 182 338,25 грн., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 363 004,04 грн., а всього 4 545 342,29 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 454,00 грн.
Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2024 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року скасовано, передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В липні 2024 року ОСОБА_2 подав уточнену позовну заву, згідно якої просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 6248599,88 грн., що еквівалентно 153750,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день звернення з даною заявою та три проценти річних від простроченої суми, за період останніх трьох років у сумі 562373,98 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та трьох процентів річних задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 826 133,86 грн., з яких: 6 248 599,88 грн. - заборгованість; 562 373,98 грн. - три проценти річних; 15 140,00 грн. - витрати по сплаті судового збору.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_2 . Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки положенням договору про відступлення права вимоги від 05 грудня 2011 року, згідно з яким виникнення у ОСОБА_1 обов`язку щодо здійснення розрахунку сторони пов`язали із відкладальною обставиною - укладення ним договору купівлі-продажу пансіонату з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , яка не настала, а також недобросовісній поведінці ОСОБА_2 , який знав про неможливість укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу вказаного пансіонату у зв`язку з накладеним арештом. Крім того вказаний пансіонат був відчужений не ОСОБА_1 , а ОСОБА_5 . Суд першої інстанції не надав належної оцінки заяві ОСОБА_1 про застосування позовної давності та не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 був мобілізований до лав ЗСУ, що було підставою для зупинення провадження в справі.
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 . Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суд першої інстанції без змін. 
В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 20 січня 2009 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 позику у розмірі 1 183 875,00 грн., що еквівалентно 153 750,00 доларів США, на строк із 20 січня 2009 року до 21 квітня 2009 року. Це підтверджується договором позики та розпискою ОСОБА_3 від 20 січня 2009 року про отримання ним грошових коштів (а.с. 5, 6 т. 1).
Поручителем за зазначеним договором позики виступив ОСОБА_4 , який зобов`язався нести відповідальність перед ОСОБА_2 за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_3 за договором позики від 20 січня 2009 року (а.с. 7 т. 1).
Внаслідок невиконання своїх зобов`язань за договором позики у ОСОБА_3 утворилася заборгованість.
05 грудня 2011 року між ОСОБА_2 як первісним кредитором, та ОСОБА_1 , як новим кредитором було укладено договір про відступлення права вимоги. Відповідно до п. 1 договору первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги, належне первісному кредитору на підставі договору позики від 20 січня 2009 року, укладеного з ОСОБА_3 . 
Відповідно до п.2 договору про відступлення права вимоги за даним договором ОСОБА_1 набуває право вимагати з дати проведення розрахунків із ОСОБА_2 від боржника належного виконання обов`язків за договором позики від 20 січня 2009 року.
Відповідно до пункту 4 договору про відступлення права вимоги ОСОБА_1 зобов`язався сплатити на користь ОСОБА_2 153 750,00 доларів США за курсом Національного банку України на день проведення розрахунків.
За умовами пункту 5 договору про відступлення права вимоги ОСОБА_1 зобов`язався сплатити на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі, вказаній в пункті 4 договору, до 16 грудня 2011 року в день та в місці укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу пансіонату з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування пансіонату від 29 жовтня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2206.
Право продажу зазначеного об`єкта нерухомості належить новому кредитору на підставі виданої ОСОБА_5 довіреності від 12 серпня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. та зареєстрованої в реєстрі за № 2867.
Згідно з пунктом 6 договору новий кредитор зобов`язався повідомити первісного кредитора про день, час та місце укладення договору купівлі-продажу не пізніше, ніж за один день за телефоном НОМЕР_1 .
Відповідно до п. 7 договору про відступлення права вимоги у випадку порушення договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним законодавством України. У випадку створення перешкод у настанні відкладальної обставини, передбаченої пунктом 5 договору, винна сторона зобов`язана відшкодувати іншій стороні завдані цим збитки. До перешкод у настанні відкладальної обставини відноситься також скасування, визнання недійсною довіреності від 12 серпня 2011 року, виданої ОСОБА_5 (а.с. 8 т. 1)
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 червня 2017 року № 88831835 пансіонат з надвірними будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , був проданий ОСОБА_5 на підставі договору від 24 травня 2017 року ТОВ «Ренесанс Капітал ЛТД» (код ЄДРПОУ 40932469) (а.с. 11-12 т. 1).
Суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 6 826 133,86 грн., з яких: 6 248 599,88 грн. - заборгованість; 562 373,98 грн. - три проценти річних.
З рішенням суду першої інстанції погодитись не може, виходячи з наступного. 
Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно з ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог ОСОБА_2 було стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по платі за відступлення права вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги від 05 грудня 2011 року та трьох процентів річних.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що на підставі договору від 24 травня 2017 року розташований в АДРЕСА_1 пансіонат з надвірними будівлями та спорудами був проданий ТОВ «Ренесанс Капітал ЛТД». При цьому, діючи недобросовісно, ОСОБА_1 не повідомив ОСОБА_2 про продаж вказаного пансіонату. Відтак, у ОСОБА_1 виник обов`язок щодо сплати ОСОБА_2 заборгованості по оплаті за відступлення права вимоги відповідно до договору про відступлення права вимоги від 05 грудня 2011 року в сумі, еквівалентній 153 750,00 доларів США.
Разом з тим, суд першої інстанції не дослідив належним чином умови договору про відступлення права вимоги від 05 грудня 2011 року та не перевірив чи передав ОСОБА_2 ОСОБА_1 права вимоги за укладеного з ОСОБА_3 договором позики від 20 січня 2009 року 
Відповідно до положень п.1 договору про відступлення права вимоги від 05 грудня 2011 року первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги, належне первісному кредитору на підставі договору позики від 20 січня 2009 року, укладеного з ОСОБА_3 , в порядку та умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п.2 договору про відступлення права вимоги за даним договором новий кредитор набуває право вимагати від боржника належного виконання обов`язків за договором позики від 20 січня 2009 року з дати проведення розрахунків із первісним кредитором.
Тобто, сторонами договору про відступлення права вимоги від 05 грудня 2011 року було передбачено перехід до нового кредитора права вимоги до боржника щодо належного виконання обов`язків за договором позики від 20 січня 2009 року не з моменту укладення договору про відступлення права вимоги, а з моменту проведення розрахунків із первісним кредитором. Відповідно, непроведення новим кредитором розрахунку із первісним кредитором виключає заміну кредитора у зобов`язанні та перехід права вимоги до первісного кредитора. 
Як зазначив сам ОСОБА_2 , розрахунок з ним з боку ОСОБА_1 проведений не був. Відтак, враховуючи вказані положення договору, права вимоги за договором позики від 20 січня 2009 року до ОСОБА_1 не перейшли.
Позивач ОСОБА_2 не надав суду доказів передачі ОСОБА_1 документів, які засвідчують його права вимоги за договором позики від 20 січня 2009 року.
З даних, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень апеляційним судом було встановлено, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики від 20 січня 2009 року, ОСОБА_2 звернувся із позовом про стягнення заборгованості до Постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий альянс».
Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» від 18 березня 2009 року розірвано договір позики від 20 січня 2009 року та стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 1183875,00 грн., проценти у розмірі 43 592,54 грн., а всього 1 227 467,54 грн. 
На примусове виконання вказаного рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий альянс» на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва видано виконавчий лист №6-370/10 від 14 грудня 2010 року, який був пред`явлений ОСОБА_2 до виконання до ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві.
При цьому після укладення договору про відступлення права вимоги від 05 грудня 2011 року заміна стягувача у виконавчому провадженні із ОСОБА_2 на ОСОБА_1 не здійснювалася. 
Навпаки, після укладення договору про відступлення права вимоги від 05 грудня 2011 року ОСОБА_2 продовжив здійснювати свої права як кредитор та вчиняти дії, направлені на погашення заборгованості за договором позики від 20 січня 2009 року.
В листопаді 2012 року, тобто, майже через рік після укладення договору відступлення права вимоги від 05 грудня 2011 року, ОСОБА_2 звертався до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 10 серпня 2010 року, як такого, що був укладений на шкоду кредитора. Посилаювся на те, що відчуження вказаної квартири було направлене на ухилення від виконання зобов`язань за договором позики від 20 січня 2009 року та погашення заборгованості визначеної рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації «Український правовий альянс» від 18 березня 2009 року (справа №2608/18595/12). 
Подання ОСОБА_2 такого позову свідчать про те, що він усвідомлював, що саме він зберігає за собою права вимоги за договором позики від 20 січня 2009 року, а не ОСОБА_1 .
Враховуючи, що до ОСОБА_1 права вимоги за договором позики від 20 січня 2009 року, які належали ОСОБА_2 , не перейшли, у суду першої інстанції були відсутні підстави для висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 плати за відступлення права вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги від 05 грудня 2011 року у сумі еквівалентній 153 750,00 доларів США.
По суті свої позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтував лише на тому, що ОСОБА_1 був зобов`язаний сплатити йому вказану суму коштів в силу самого факту продажу пансіонату з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , ТОВ «Ренесанс Капітал ЛТД» на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2017 року. Водночас, як вбачається зі змісту п.п. 4, 5 договору про відступлення права вимоги, такий розрахунок мав бути проведений ОСОБА_1 із ОСОБА_2 в день та в місці укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу пансіонату з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_5 , але до 16 грудня 2011 року. Тобто, сторонами було визначено кінцевий строк для здійснення розрахунку за відступлення права вимоги до 16 грудня 2011 року.
З метою забезпечення можливості продажу зазначеного об`єкта нерухомості від імені ОСОБА_5 ОСОБА_1 було видано довіреність від 12 серпня 2011 року. Строк дії довіреності був установлений лише до 12 серпня 2012 року (а.с. 98 т. 1). Зі змісту договору купівлі продажу від 24 травня 2017 року вбачається, що пансіонат був проданий ТОВ «Ренесанс Капітал ЛТД» особисто ОСОБА_5 (а.с. 96-97 т. 1). А тому, сам по собі факт продажу ОСОБА_5 пансіонату з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2017 року, не може бути підставою для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 плати за відступлення права вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги від 05 грудня 2011 року. ОСОБА_2 зберігає за собою право вимоги за договором позики від 20 січня 2009 року, укладеним із ОСОБА_3 .
Враховуючи викладене, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 .
Відповідно, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та трьох процентів річних.
Згідно з ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 454,00 грн. судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення та 22710,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Мухи Олександра Олександровича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та трьох процентів річних.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 454,00 грн. судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення та 22710,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 серпня 2026 року. 

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Кафідова О.В.

Оніщук М.І.