Провадження № 2/641/1267/2026 | Справа № 641/8572/19

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 серпня 2026 року         м. Харків

Слобідський районний суд міста Харкова у складі судді Кожихової Г.В.
за участю секретаря судового засідання Собченко В.С.,
позивачки ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції) 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування. 
22.10.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних за користування грошовими коштами та інфляційних втрат у загальному розмірі 138 579,24 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 641/8029/14-ц за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 140 850,00 грн, моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 408,50 грн, а всього 143 258,50 грн. На виконання зазначеного судового рішення Комінтернівським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист, на підставі якого 04 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження № 46422458. Позивач посилалася на те, що під час примусового виконання рішення суду державним виконавцем вживалися передбачені законом заходи, спрямовані на встановлення майна та коштів боржника і виконання судового рішення, однак вони виявилися безрезультатними. Зокрема, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень 25 травня 2015 року державним виконавцем звернуто стягнення на майно боржника, проте 27 квітня 2016 року виконавчий документ повернуто у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Кошти на рахунках боржника були відсутні, за даними відповідної бази даних автотранспортні засоби за ним не зареєстровані. За результатами виходу державного виконавця за місцем проживання боржника за адресою: АДРЕСА_1 , майна, яке підлягало б арешту в рахунок погашення заборгованості, не виявлено, про що складено відповідний акт. Згідно з відомостями Пенсійного фонду України відповідач не працював та пенсії не отримував. У зв`язку з цим позивач зазначила, що станом на час звернення до суду присуджені їй рішенням суду грошові кошти відповідачем не сплачені, судове рішення залишається невиконаним, а належні їй кошти протягом тривалого часу не повернуто. Посилаючись на положення статей 11, 16, 509, 611, 625, 1166 ЦК України, позивач вважала, що невиконання відповідачем судового рішення та несплата присуджених грошових коштів є порушенням грошового зобов`язання, у зв`язку з чим на суму заборгованості підлягають нарахуванню передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та три проценти річних. Позивач зазначила, що передбачені ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та три проценти річних не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення його виконання. На її думку, такі нарахування спрямовані на відшкодування кредитору матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та на отримання компенсації за користування боржником грошовими коштами, належними кредитору. Також позивач посилалася на те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних виникає за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання до моменту його фактичного виконання. При цьому зазначила, що до вимог про застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний трирічний строк позовної давності, який відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі. Початок періоду прострочення позивач визначила з 12 лютого 2015 року, виходячи з того, що постановою про відкриття виконавчого провадження від 04 лютого 2015 року боржнику було надано семиденний строк для добровільного виконання рішення суду. Нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат позивач здійснила за двома періодами: з 12 лютого 2015 року по 31 серпня 2016 року та з 01 вересня 2016 року по 30 серпня 2019 року. Згідно з наданим позивачем розрахунком три проценти річних за період з 12.02.2015 по 31.08.2016 становлять 6 676,24 грн, а за період з 01.09.2016 по 30.08.2019 — 12 893,27 грн, усього — 19 569,51 грн. Інфляційні втрати, за розрахунком позивача, за період з 12.02.2015 по 31.08.2016 становлять 64 895,51 грн, а за період з 01.09.2016 по 30.08.2019 — 54 114,22 грн, усього — 119 009,73 грн. Таким чином, загальний розмір заявлених до стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат позивач визначила у сумі 138 579,24 грн, з яких 19 569,51 грн — три проценти річних та 119 009,73 грн — інфляційні втрати. Посилаючись на викладені обставини та зазначені норми матеріального права, позивач просила суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь 138 579,24 грн, а саме: 6 676,24 грн трьох процентів річних за період з 12.02.2015 по 31.08.2016; 12 893,27 грн трьох процентів річних за період з 01.09.2016 по 30.08.2019; 64 895,51 грн інфляційних втрат за період з 12.02.2015 по 31.08.2016; 54 114,22 грн інфляційних втрат за період з 01.09.2016 по 30.08.2019, а також понесені нею витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 385,79 грн.

Виклад позиції відповідача.
Представник відповідача правом подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Клопотання учасників справи та процесуальні дії суду
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.12.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 138 579 (сто тридцять вісім тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 24 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 385 (одна тисяча триста вісімдесят п`ять) грн. 79 коп..
09.07.2025 представник відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лаленкова С.М., через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи звернувся до суду із заявою, в якій просив скасувати заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.12.2019 у справі № 641/8572/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та призначити справу до розгляду по суті.
14.07.2025 ухвалою суду вказану заяву про перегляд заочного рішення залишено без руху, відповідачу та його представнику надано строк для усунення недоліків.
29.07.2025 ухвалою суду заяву представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лаленкова С.М. про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 641/8572/19 повернуто заявнику.
Постановою Харківського апеляційного суду від 14.10.2025 апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Лаленкова С.М. задоволено, ухвалу Слобідського районного суду міста Харкова від 29.07.2025 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
24.07.2025 на адресу суду, через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лаленкова С.М. надійшла заява про усунення недоліків зазначених в ухвалі суду від 14.07.2025 про залишення заяви про перегляд заочного рішення без руху. Вказані документи були зареєстровані в провадженні № 4-с/641/11/2025/
Ухвалою суду від 05.11.2025 клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лаленкова Сергія Михайловича про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення - задоволено. Поновлено відповідачу ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.12.2019 у справі № 641/8572/19. 
Ухвалою суду від 18.12.2025 заяву представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лаленкова Сергія Михайловича про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 641/8572/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року у цивільній справі № 641/8572/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою суду від 06.04.2026 клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лаленкова Сергія Михайловича про зупинення провадження у цивільній справі № 641/8572/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Зупинено провадження у цивільній справі № 641/8572/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 641/8029/14-ц, яка перебуває на розгляді у Харківському апеляційному суді.
Ухвалою суду від 01.07.2026 клопотання Грібової О.А. про поновлення провадження у справі – задоволено. Поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
У судовому засіданні позивач просила суд задовольнити пощовні вимоги в повному обсязі, наголошувала на тому, що стороною відповідача заява про застосування строків позовної давності не надавалася.
До початку судового засідання, яке було призначено на 17.08.2026, від представника відповідача адвоката Лаленкова С.М. надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року у цивільній справі № 641/8029/14-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково.
Вказаним рішенням встановлено, що 15 лютого 2014 року о 18 год. 30 хв. ОСОБА_2 , керуючи належним ОСОБА_1 на праві власності автомобілем TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_1 , на 197 км + 100 м автошляху Київ–Харків допустив наїзд на металеву огорожу, внаслідок чого автомобіль було пошкоджено. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених відповідно ст. 139 та ст. 124 КУпАП.
За результатами розгляду цивільної справи № 641/8029/14-ц суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та заочним рішенням від 03 грудня 2014 року стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 140 850,00 грн, моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 408,50 грн, а всього — 143 258,50 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На виконання вказаного рішення Комінтернівським районним судом м. Харкова 26 січня 2015 року видано виконавчий лист № 641/8029/14-ц.
04 лютого 2015 року старшим державним виконавцем Комінтернівського відділу Харківського міського управління юстиції Осмоловською Т.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 46422458 з примусового виконання виконавчого листа № 641/8029/14-ц (а.с. 11). Постановою про відкриття виконавчого провадження боржнику запропоновано добровільно виконати вимоги виконавчого документа у семиденний строк з дня винесення постанови та роз`яснено, що у разі невиконання рішення у наданий строк його виконання здійснюватиметься у примусовому порядку.
З інформації про виконавче провадження № 46422458 вбачається, що 25 лютого 2015 року державним виконавцем вчинено виконавчу дію щодо звернення стягнення на майно боржника. З метою забезпечення виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника в межах суми боргу. Під час примусового виконання рішення суду встановлено, що кошти та рахунки у боржника відсутні, згідно з даними БД «АМТ» автотранспортні засоби за ОСОБА_2 не зареєстровані. За результатами виходу державного виконавця за місцем проживання боржника за адресою: АДРЕСА_1 , майна, яке підлягало б арешту в рахунок погашення заборгованості, не виявлено, про що складено відповідний акт державного виконавця. Згідно з відомостями Пенсійного фонду України боржник не працював та пенсії не отримував.
У зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, та безрезультатністю здійснених державним виконавцем заходів щодо розшуку такого майна 27 квітня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 12-15).
Відповідно до інформації про виконавче провадження № 46422458 стан виконавчого провадження зазначено як «завершено», строк повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання визначено до 28 квітня 2017 року.
Постановою Харківського апеляційного суду від 16 червня 2026 року у справі № 641/8029/14 апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 — адвоката Лаленкова Сергія Михайловича залишено без задоволення, а заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року в оскаржуваній частині — без змін.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у загальному розмірі 143 258,50 грн, що на думку позивачки, є порушенням грошового зобов`язання, у зв`язку з чим на суму заборгованості підлягають нарахуванню передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та три проценти річних. 

Застосування норм права, оцінка доказів та мотиви ухваленого рішення
Предметом позову у цій справі є вимоги ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з невиконанням зобов`язання про сплату грошових коштів в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визначеного заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року у справі № 641/8029/14-ц, яким із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 140850,00 грн, моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1408,50 грн, а всього 143258,50 грн.
Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. 
Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.
Враховуючи положення частини четвертої статті 263 ЦПК України, якими визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, відповідно до яких, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), а приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону.
У постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.
Відповідно до постанов Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі № 914/1487/17 кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Таким чином, наявність судового рішення про стягнення грошової суми, яке боржником фактично не виконано, не припиняє грошового зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за його невиконання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбечених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.
Як встановлено судом, заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року у справі № 641/8029/14-ц із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 140850,00 грн, моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн та судовий збір у розмірі 1408,50 грн, а всього 143258,50 грн. Заочне рішення набрало законної сили 16 грудня 2014 року.
26 січня 2015 року Комінтернівським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 641/8029/14-ц, який 04 лютого 2015 року пред`явлено до примусового виконання, у зв`язку з чим державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 46422458 та надано боржнику семиденний строк для добровільного виконання вимог виконавчого документа.
Матеріалами справи підтверджується, що у межах виконавчого провадження державним виконавцем вживалися заходи, спрямовані на примусове виконання судового рішення, зокрема накладався арешт на майно боржника, перевірялася наявність у нього грошових коштів, рахунків, транспортних засобів, іншого майна та доходів.
27 квітня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, та безрезультатністю здійснених заходів щодо розшуку такого майна.
Доказів фактичного виконання ОСОБА_2 заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року та сплати ОСОБА_1 присуджених цим рішенням грошових коштів матеріали справи не містять.
Постановою Харківського апеляційного суду від 16 червня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишено без задоволення, а заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року в оскаржуваній частині - без змін.
Отже, судове рішення про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів фактично не виконано, визначене цим рішенням грошове зобов`язання належним виконанням не припинилося, а тому у позивача виникло право на застосування передбачених частиною другою статті 625 ЦК України наслідків прострочення його виконання.
Позивачем, з урахуванням принципу диспозитовності, нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат проведено за період з 12 лютого 2015 року по 30 серпня 2019 року, виходячи із суми невиконаного грошового зобов`язання.
Згідно з наданим позивачем розрахунком три проценти річних за період з 12 лютого 2015 року по 31 серпня 2016 року становлять 6676,24 грн, за період з 01 вересня 2016 року по 30 серпня 2019 року - 12893,27 грн, а всього - 19569,51 грн.
Інфляційні втрати за період з 12 лютого 2015 року по 31 серпня 2016 року позивачем визначено у розмірі 64895,51 грн, за період з 01 вересня 2016 року по 30 серпня 2019 року - 54114,22 грн, а всього - 119009,73 грн.
Загальна сума трьох процентів річних та інфляційних втрат, заявлена позивачем до стягнення, становить 138579,24 грн.
На підтвердження заявленого розміру вимог позивачем до матеріалів справи надано окремі розрахунки трьох процентів річних за періоди з 12.02.2015 по 31.08.2016 та з 01.09.2016 по 30.08.2019, а також розрахунки інфляційних втрат за відповідні періоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідачем наданий позивачем розрахунок не спростовано, іншого розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат суду не надано, доказів неправильності визначених позивачем сум матеріали справи не містять.
Перевіривши наведені позивачем дані у сукупності з наявними у матеріалах справи доказами, суд погоджується із зазначеним розрахунком.
Щодо строку позовної давності суд зазначає таке.
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.
Разом з тим відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідачем заяви про застосування позовної давності до заявлених ОСОБА_1 вимог не подано.
За таких обставин підстав для застосування судом позовної давності до спірних правовідносин не встановлено.
Ураховуючи викладене, беручи до уваги, що рішення суду про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 143258,50 грн фактично не виконане, грошове зобов`язання не припинено належним виконанням, наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідачем не спростований, іншого розрахунку суду не надано, а заяви про застосування позовної давності відповідачем не заявлено, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних у загальному розмірі 19569,51 грн та інфляційних втрат у загальному розмірі 119009,73 грн, що разом становить 138579,24 грн.

Розподіл судових витрат
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею витрати зі сплати судового збору у розмірі 1385,79 грн.
Керуючись ст. 509, 625 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат - задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 138579 (сто тридцять вісім тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять) грн 24 коп., з яких: 6676 грн 24 коп. - три проценти річних за період з 12 лютого 2015 року по 31 серпня 2016 року; 12893 грн 27 коп. - три проценти річних за період з 01 вересня 2016 року по 30 серпня 2019 року; 64895 грн 51 коп. - інфляційні втрати за період з 12 лютого 2015 року по 31 серпня 2016 року; 54114 грн 22 коп. - інфляційні втрати за період з 01 вересня 2016 року по 30 серпня 2019 року.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1385 (одна тисяча триста вісімдесят п`ять) грн 79 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Г.В.Кожихова