ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/23205/25 пров. № А/857/18350/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року (ухвалене головуючим – суддею Ланкевич А.З. у м. Львові) у справі № 380/23205/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 25.10.2025 року про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 .
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13.03.2026 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.10.2025 року про відмову в перетинанні державного кордону України (через пункт пропуску «Нісмичі») ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Приймаючи оскаржене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення посадової особи ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.10.2025 року не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості актів індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, що протиправно втручається в можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України, та не відповідає ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. 
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що уповноваженою особою підрозділу охорони державного кордону у рішенні про відмову у перетині кордону зазначені конкретні нормативні акти, на підставі яких позивач не мав підстав для здійснення виїзду за кордон.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що 25.10.2025 позивач прибув до пункту пропуску «Нісмичі» з наміром перетнути державний кордон та пред`явив прикордонникам: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; військовий квиток; довідки ВЛК; копію електронного військово-облікового документа, сформованого 22.10.2025 року у мобільному застосунку «Резерв+», у якому містяться відомості про наявність у позивача відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації до 22.08.2026 року у зв`язку з його бронюванням; наказ ТОВ «ІТ-МАСТЕР» №63 від 11.09.2025 року про призначення ОСОБА_1 на посаду головного менеджера ІТ-проєктів з 12.09.2025 року; запрошення польської сторони №91 від 22.10.2025 року; наказ ТОВ «ІТ-МАСТЕР» №52 про відрядження ОСОБА_1 у м.Варшава з метою проведення презентації програмного забезпечення для інверторів безперебійників компанії VOLT POWER SPZOO. (www.volt-power.pl), налаштування і адаптація програмного забезпечення сонячних систем (гібридних інверторів ТМ VOLT POWER) на термін з 23.10.2025 року по 28.10.2025 року; посвідчення про відрядження; лист директора ТОВ «ІТ-МАСТЕР» від 23.10.2025 до Державної прикордонної служби України.
25.10.2025 начальник 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 », лейтенант ОСОБА_2 , прийняв рішення про відмову позивачу у перетинанні державного кордону України з причини того, що ОСОБА_1 не підтверджено мету поїздки за кордон в період дії на території України воєнного стану відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України “Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» (зі змінами та доповненнями).
Позивач вважаючи таке рішення відповідача протиправним, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Право особи на вільний перетин державного кордону України може бути обмежене в умовах воєнного стану.
Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 № 389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX.
Пунктом 3 Указу № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.
Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила № 57), пунктом 2 яких передбачено, що перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.
У випадках, визначених законодавством, для перетину державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.
Згідно з п.12. Правил №57, для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень.
У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
У пунктах 2-1 та 2-2 Правил № 57 визначено перелік осіб, які мають право перетинати державний кордон в умовах воєнного стану.
Разом з тим, відповідно до пункту 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також пункті 2-14 цих Правил.
Суд встановив, що позивач не відноситься до числа осіб, визначених в п.п.1 і 2 ч.3 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та п.2-14 Правил №57. Доказів протилежного відповідачем не надано.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач надав посадовим особам Державної прикордонної служби повний пакет документів, необхідний для перетину державного кордону, серед яких: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; військовий квиток; довідки ВЛК; копію електронного військово-облікового документа, сформованого 22.10.2025 у мобільному застосунку «Резерв+», у якому містяться відомості про наявність у позивача відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації до 22.08.2026 у зв`язку з його бронюванням; наказ ТОВ «ІТ-МАСТЕР» №63 від 11.09.2025 про призначення ОСОБА_1 на посаду головного менеджера ІТ-проєктів з 12.09.2025 року; запрошення польської сторони №91 від 22.10.2025; наказ ТОВ «ІТ-МАСТЕР» №52 про відрядження ОСОБА_1 у м.Варшава з метою проведення презентації програмного забезпечення для інверторів безперебійників компанії VOLT POWER SPZOO. (www.volt-power.pl), налаштування і адаптація програмного забезпечення сонячних систем (гібридних інверторів ТМ VOLT POWER) на термін з 23.10.2025 по 28.10.2025; посвідчення про відрядження; лист директора ТОВ «ІТ-МАСТЕР» від 23.10.2025 до Державної прикордонної служби України.
У рішенні від 25.10.2025 причина відмови позивачу у перетині кордону сформульована так:
ОСОБА_1 не підтверджено мету поїздки за кордон в період дії на території України воєнного стану відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» (зі змінами та доповненнями).
Оцінюючи спірне рішення на предмет відповідності змісту форми рішення вимогам Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI (далі - Закон № 1710), апеляційний суд звертає увагу на наступні обставини.
За приписами ч.1 ст.14 Закону №1710-VI, громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Форма рішення про відмову в перетинанні державного кордону України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 №457.
Так, у пункті 1 цього рішення зазначаються, з-поміж іншого, причини відмови громадянину України в перетинанні державного кордону України.
Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні від 25.10.2025 зазначив, що не підтверджено мету поїздки за кордон в період дії на території України воєнного стану відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення про відмову у перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
Також загальними вимогами, які ставлять до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18 вересня 2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).
Даючи оцінку оскаржуваному рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач формально покликався на: «не підтвердження мети поїздки за кордон в період дії на території України воєнного стану відповідно до Правил №57».
Тобто спірне рішення не містить конкретної норми законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.
Ба більше, спірне рішення не містить висновків про недостатність, недостовірність чи невідповідність документів, поданих позивачем під час здійснення прикордонного контролю.
Колегія суддів звертає увагу на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №380/11916/22, від 20.12.2024 у справі №160/14683/22, де суд касаційної інстанції, зокрема, зазначає, що в оскарженому рішенні про відмову у перетині державного кордону України відповідач не зазначив, які саме документи позивач мав надати для реалізації свого права на виїзд за кордон, а також не навів чітких причин чи правових підстав для відмови, що свідчить про його невідповідність критеріям законності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності, у зв`язку з чим таке рішення є протиправним і підлягає скасуванню.
Доказів на спростування цих обставин матеріали справи не містять, та відповідачем таких не подано.
Відтак, оскільки позивач надав документи, що підтверджують його право на відстрочку через бронювання та належним чином засвідчують службову мету поїздки (відрядження), у відповідача не було правових підстав для висновку про непідтвердження мети виїзду.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, що рішення посадової особи ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.10.2025 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості актів індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, що протиправно втручається в можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України, та не відповідає ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року у справі № 380/23205/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя | | С. М. Кузьмич
судді | | А. Р. Курилець
| | О. І. Мікула