ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6930/26 Справа № 176/3164/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Гусейнов К. А. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №176/3164/25 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи Жовтоводсько-П`ятихатський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Спеціалізована антикорупційна прокуратура, про визнання права власності на частину спільного майна подружжя та зняття арешту, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2026 року, ухвалене у складі судді Гусейнова Т.О., -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Тимофієв В.Л. звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 , треті особи Жовтоводсько-П`ятихатський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Спеціалізована антикорупційна прокуратура, про визнання права власності на частину спільного майна подружжя та зняття арешту.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що з 17 листопада 1984 року по 20 лютого 2008 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 .
Зазначає, що 24 вересня 1998 року за час шлюбу подружжям було придбано 1/2 частка нежитлової будівлі, за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується Договором купівлі-продажу 1/2 частини сараю по прийому скляного посуду від 24 вересня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтоводського міського нотаріального округу Кубай Л.В. та зареєстровано в реєстрі за №4809. Реєстрація права власності проведена Жовтоводським БТІ за №229 від 03 серпня 1999 року, про що свідчить відмітка на Договорі.
Вказує, що ОСОБА_2 з Жовтоводсько-П`ятихатського ВДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області повідомили, що відкрито виконавче провадження, де боржником є ОСОБА_3 , та в ході виконавчого провадження необхідно здійснити опис та арешт 1/2 частка нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
17 липня 2025 року головним державним виконавцем Жовтоводсько-П`ятихатського ВДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області Устимчук О.С. прийнята постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника ВП№72203161 від 17 липня 2025 року, відповідно до якої було описано та накладено арешт на майно, а саме: «1/2 частка нежитлової будівлі, реєстраційний/кадастровий номер 480001, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , загальна площа 73,8 м?». 22 липня 2025 року головним державним виконавцем Жовтоводсько-П`ятихатського ВДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області Устимчук О.С. за участю ОСОБА_2 було складено Акт державного виконавця.
Звертає увагу, що вказана нежитлова будівля є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . У виконавчому провадженні позивач ОСОБА_3 не є боржником та не може нести відповідальність за ОСОБА_3 , оскільки разом вони не проживають з 2008 року і шлюб розірваний.
Зазначає, що арешт вищезазначеного майна та подальша його реалізація порушує право власності позивача ОСОБА_2 , оскільки спірне майно було придбано за час шлюбу, а тому 1/4 частки вказаної будівлі належить позивачу ОСОБА_3 .
Вважає, що вимога щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частки нежитлової будівлі, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , загальна площа будівлі 73,8 м?, - є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а наявність арешту майна позбавляє позивача можливості ним розпоряджатися.
Крім того, представник позивача звертає увагу суду, що позивач не є боржником за виконавчим провадженням, в межах якого накладений арешт на нерухоме майно, а тому відсутні підстави для продовження обтяження на 1/4 частину нежитлової будівлі, і право позивача підлягає судовому захисту шляхом зняття арешту з майна.
У зв`язку з чим просить суд визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку нежитлової будівлі, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , загальна площа 73,8 кв.м. та зняти арешт з 1/4 частки нежитлової будівлі, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , загальна площа 73,8 м?, накладений постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника ВП №72203161 від 17 липня 2025 року, прийняту головним державним виконавцем Жовтоводсько-П`ятихатського відділу ДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Устимчук О.С.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Жовтоводсько-П`ятихатський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Спеціалізована антикорупційна прокуратура, про визнання права власності на частину спільного майна подружжя – відмовлено. Провадження у справі щодо зняття арешту - закрито.

Не погодившись з таким рішенням суду представник ОСОБА_2 - адвокат Тимофієв Є.Л. подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду в частині позовних вимог про визнання права власності на частину спільного майна подружжя не відповідає вимогам матеріального закону. Звертає увагу, що апеляційна скарга подається на рішення саме в частині позовних вимог про визнання права власності на частину спільного майна подружжя.
В обґрунтування скарги зазначає, що рішення в оскарженій частині прийняте з порушенням основних засад цивільного судочинства та без повного з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи, що, як наслідок, призвело до прийняття неправильного рішення в цій частині.
Зауважує, що на підставі Договору купівлі-продажу р.№4809 від 24 вересня 1998 року, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстроване право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частки об`єкту нерухомості, а саме: нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1 . А тому суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що 1/2 частку сараю по прийому скляного посуду за адресою АДРЕСА_1 - не є тотожним 1/2 частки нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 73,8 м^2.
Вказує, що відповідно до Постанови про опис та арешт майна ВП 72203161 від 17 липня 2025 року об`єкт нерухомості зазначений: 1/2 частка нежитлової будівлі, реєстраційний/кадастровий номер 480001, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , загальна площа 73,8 кв.м. 
Звертає увагу, що з технічного паспорта вбачається про характеристики нежитлової будівлі, а саме: будівля під літерою «А»; загальна площа 73,8 кв.м.
Вважає, що зазначене, спростовує висновки суду першої інстанції про розбіжності щодо основних характеристик спірного нерухомого майна в сукупності, а саме найменування нерухомого майна (чи то є гараж, сарай та/або нежитлова будівля чи її частина), загальна площа, адреса розташування.
Крім того, в Договорі купівлі-продажу р.№4809 від 24 вересня 1998 року не зазначено адреса об`єкту нерухомості, а тому суд першої інстанції необґрунтовано дійшов до висновку про розбіжність в адресі розташування майна.
Зауважує, що суд першої інстанції мав можливість отримати актуальну інформацію з реєстру речових прав на нерухоме майно, так як з 07 липня 2023 року Державне підприємство «Інформаційні судові системи», яке належить до сфери управління Державної судової адміністрації України, реалізувало можливість отримання суддями інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, суд у відповідності до положень ЦПК України для встановлення обставини щодо реєстрації об`єкту нерухомості в реєстрі речових прав на нерухоме майно міг запропонувати сторонам надати відповідну інформацію з реєстру. 
У зв`язку з чим просить рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2026 року по справі №176/3164/25 в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо визнання права власності на нерухоме майно скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку нежитлової будівлі, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , загальна площа 73,8 кв.м. В іншій частині рішення залишити без змін. 

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. 
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримав доводи скарги, просив її задовольнити.
Представник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури в судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги, просила її відхилити.
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 17 листопада 1984 року вдділом РАЦС Жовтоводського міськвиконкому, актовий запис №571.
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого відділом РАЦС Жовтоводського міського управління юстиції Дніпропетровської області 20 лютого 2008 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано 20 лютого 2008 року, актовий запис №26.
Згідно Договору купівлі-продажу від 24 вересня 1998 року на 1/2 частини сараю по прийому скляного посуду, зареєстрованого в реєстрі за №4809 та посвідченого 24 вересня 1998 року приватним нотаріусом Жовтоводського міського нотаріального округу Кубай Л.В., ТВФ «Маяк» продав, а ОСОБА_3 купив 1/2 частину будівлі сараю по прийому скляного посуду шл.бл., загальною площею 36,9 м?.
При цьому адреса 1/2 частини сараю по прийому скляного посуду згідно довідки та реєстрації Жовтоводського БТІ є АДРЕСА_1 .
Постановою головного державного виконавця Жовтоводсько-П`ятихатського відділу ДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Устимчук О.С. в межах ВП №72203161 від 17 липня 2025 року було здійснено опис та арешт майна (коштів) боржника при примусовому виконанні виконавчого листа №1-кп/991/60/20 від 28 червня 2023 року, виданого Вищим антикорупційним судом. Накладено арешт із забороною відчуження на 1/2 частку нежитлової будівлі, реєстраційний/кадастровий номер 480001, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , загальна площа 73,8 кв.м., яка належить боржнику ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
22 липня 2025 року головним державним виконавцем Жовтоводсько-П`ятихатського відділу ДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Устимчук О.С. було складено Акт державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа №1-кп/991/60/20 від 28 червня 2023 року, виданого Вищим антикорупційним судом про конфіскацію всього майна, яке є власністю ОСОБА_3 . Даним актом було встановлено, що ОСОБА_2 користується даним приміщенням та є його власницею після розірвання шлюбу 20 лютого 2008 року.
Як послався суд в рішенні, на момент укладення Договору купівлі-продажу від 24 вересня 1998 року, діяла норма щодо спільної сумісної власності подружжя, а саме ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю, в редакції від 01 квітня 1996 року, відповідно до якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Отже з досліджених доказів та вимог закону, суд дійшов висновку, що 1/2 частина сараю по прийому скляного посуду (площею 36,9 м?) придбана сторонами за час шлюбу, тому, згідно норм діючого на момент придбання такого майна законодавства, є їхньою спільною сумісною власністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, в частині визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення позову в цій частині призведе до фактичного визнання права на інше нерухоме майно, ніж було придбано під час даного шлюбу, розташоване за іншою адресою та іншою часткою у майні або призведе до визнання права на майно, якого не існує. Витяг з реєстру нерухомого майна щодо спірної нерухомості, актуальний на момент розгляду справи, суду не надано. У зв`язку з чим існують зазначені розбіжності і який шлях їх усунення сторонами належним чином не обґрунтовано та матеріалами справи не доведено.
Оскільки докази придбання відповідачем ОСОБА_3 нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 73,8 м? під час шлюбу з позивачкою не надано, в тому числі і за договором купівлі-продажу від 24 вересня 1998 року, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а в задоволенні позову про визнання права власності на дане нерухоме майно слід відмовити.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Відповідно до ст.22 КпШС України (що діяв на момент придбання спірного майна), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Статтею 60 СК України (що вже діяв на момент розірвання шлюбу між сторонами) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в шлюбі неодноразово була предметом розгляду Верховним Судом та практика вирішення зазначеного питання є сталою.
За статями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19)).
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що спірне майно було набуте сторонами у період шлюбу, презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно не спростовано, тому воно є спільною сумісною власністю подружжя.
Суд першої інстанції вирішив, що звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача ставив вимогу перед судом щодо визнання права власності за позивачем на 1/4 частку нежитлової будівлі, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , загальна площа 73,8 м?.
Однак згідно договору купівлі-продажу від 24 вересня 1998 року, відповідач ОСОБА_3 придбав 1/2 частину сараю по прийому скляного посуду загальною площею 36,9 м? за адресою АДРЕСА_1 , що не є тотожним з нежитловою будівлею за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 73,8 м?.

Між тим, відповідно до статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV (далі Закон №1952-IV) державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно.
Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. 
Так, відповідно до Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається зареєстрований об`єкт нерухомості, а саме: Реєстраційний номер майна: 480001 Тип майна: нежитлова будівля; Адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 ; Загальна площа (кв.м): 73,8, Загальна вартість нерухомого майна (грн): 1845; Номер запису: 362 в книзі: 2-85. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 31 березня 2003 року; Дата внесення запису: 31 березня 2003 року; ПІБ: ОСОБА_3 ; Форма власності: приватна, частка власності: 1/2; Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, р.№4809, 24 вересня 1998 року, приватний нотаріус Жовтоводського міського нотаріального округу; Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 08 квітня 2003 року.
Тобто, на підставі саме Договору купівлі-продажу р.№4809 від 24 вересня 1998 року, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, зареєстроване право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину об`єкту нерухомості, саме: нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1 . 
Крім того, зазначення в договорі купівлі-продажу площі частки будівлі, яку придбав ОСОБА_3 в розмірі 36,9 м?., тоді як в технічному паспорті, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, площа будівлі зазначена 73,8 м?, що у суду першої інстанції викликало сумнів з приводу спірного об`єкту, суд апеляційної інстанції зазначає, що різниця в площі в наведених документах викликана тим, що у договорі купівлі продажу від 24 вересня 1998 року зазначена площа 1/2 частки, яку придбав ОСОБА_3 , а в Реєстрі прав власності на нерухоме майно площа вказана всієї будівлі в цілому, що підтверджується копією технічного паспорту та Актом державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа №1-кп/991/60/20 від 28 червня 2023 року, які міститься в матеріалах справи.
Тому суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що 1/2 частина сараю по прийому скляного посуду за адресою АДРЕСА_1 не є тотожним 1/2 нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 , через що відмовив у задоволенні позову.
Звертаючись до суду, позивач просила визнати за нею право власності на належну їй по закону 1/4 частину в спільному майні, а саме нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа всієї будівлі - 73,8 м?., тобто частка позивачки складає 18,45 м?. 

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в оскаржуваній частині рішення знайшли своє підтвердження, а тому скарга підлягає задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції хоча і правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, проте помилково вважав вимоги недоведеними, не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності і взаємозв`язку, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, що є підставою для застосування наслідків передбачених ст.376 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення не в повній мірі відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Враховуючи вищенаведене, рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2026 року в частині відмови у задоволенні вимоги щодо визнання права власності на 1/4 частину спільного майна подружжя підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо визнання права власності на 1/4 частину спільного майна подружжя - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину спільного майна подружжя, а саме нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 73,8 кв.м. 
В іншій частині рішення залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 14.09.2026 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв