ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/2869/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І. В. (головуючої), Бенедисюка І. М., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є., 
представників учасників справи:
позивача - Купецької М.М. (в порядку самопредставництва),
відповідача - Баумана Ю.Т., адвокат (ордер АІ №2219699 від 02.06.2026) ,
третьої особи - не з`явились,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Санаторій "Моршинкурорт" Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (далі - Санаторій)
на рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 (суддя Коссак С.М.),
та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.05.2026 (колегія суддів Прядко О.В., Манюк П.Т., Рим Т.Я.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергозбереження Львів" (далі - ТОВ "Енергозбереження Львів")
до Санаторію,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (далі - ПрАТ "Укрпрофоздоровниця),
про стягнення 2 380 665,66 грн заборгованості.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. ТОВ "Енергозбереження Львів" звернулося до суду з позовом до Санаторію про стягнення 2 380 665,66 грн заборгованості, з якої 1 645 968,51 грн пені, 145 142,80 грн 3% річних та 769 554,35 грн інфляційних втрат.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг з постачання теплової енергії №35/2021 від 15.12.2021 (далі - Договір), не здійснював оплату за отриману теплову енергію у строки, встановлені цим Договором, у зв`язку з чим позивач звертався до Господарського суду Львівської області з позовами про стягнення заборгованості (справи № 914/744/24, 914/1491/24, 914/2246/24), а у цьому випадку заявив про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних за періоди, нарахування за які не здійснювалося позивачем у вищевказаних справах.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
2.1. 15.12.2021 між ТОВ "Енергозбереження Львів" та ДП "Санаторій "Моршинкурорт" укладено Договір, відповідно до пункту 1 якого виконавець (позивач) зобов`язався надати споживачу (відповідачу) послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення та приготування гарячої води відповідної якості, а споживач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені Договором.

2.2. У пункті 32 Договору сторони погодили, що у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення за весь період прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, що настає за останнім днем граничного строку внесення плати за послугу.

2.3. На виконання умов Договору у період з 01.11.2023 до 31.03.2024 позивач надав відповідачу послуги з постачання теплової енергії на загальну суму 10 263 789,87 грн, відповідач не здійснював оплату у строки, встановлені Договором, у зв`язку з чим позивач звертався до суду з позовними заявами про стягнення заборгованості за цим Договором.

2.4. Так, ТОВ "Енергозбереження Львів" зверталося до Господарського суду Львівської області з позовною заявою (справа № 914/744/24) про стягнення з Санаторію заборгованості у розмірі 7 303 600,84 грн (7 016 798,64 грн - заборгованість з оплати за надані послуги, 260 641,89 грн - пеня, 26 160,31 грн - 3% річних) за актами здачі-приймання робіт (надання послуг): №178 від 30.11.2023; №214 від 31.12.2023; №13 від 31.01.2024. Нарахування пені та 3% річних від простроченої суми боргу здійснювалося за період з 01.11.2023 до 20.03.2024.

2.5. Рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/744/24 від 17.07.2024, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025 та постановою Верховного Суду від 17.04.2025, позовні вимоги ТОВ "Енергозбереження Львів" задоволено.

2.6. Також ТОВ "Енергозбереження Львів" зверталося до Господарського суду Львівської області з позовною заявою (справа № 914/1491/24) про стягнення з Санаторію заборгованості за актами здачі-приймання робіт (надання послуг): № 39 від 29.02.2024 та № 76 від 31.03.2024. Нарахування пені та 3% річних від простроченої суми боргу здійснювалося за період з 01.02.2024 до 07.06.2024.

2.7. Рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/1491/24 від 27.11.2024, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 та постановою Верховного Суду від 08.07.2025, позовні вимоги ТОВ "Енергозбереження Львів" задоволено частково, стягнуто з відповідача 3 290 951,53 грн боргу за надані послуги, 132 840,44 грн пені, 14 489,86 грн 3 % річних.

2.8. Враховуючи триваюче порушення відповідачем зобов`язань з оплати теплової енергії у встановлені договором строки, ТОВ "Енергозбереження Львів" також зверталось до Господарського суду Львівської області з позовною заявою (№ 914/2246/24) про стягнення з Санаторію пені, 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми боргу:

- за актами здачі-приймання робіт (надання послуг): №178 від 30.11.2023; №214 від 31.12.2023; №13 від 31.01.2024 - нарахування пені та 3% річних від простроченої суми боргу здійснювалося за період з 21.03.2024 до 15.12.2024;

- за актами здачі-приймання робіт (надання послуг): №39 від 29.02.2024 та №76 від 31.03.2024 - нарахування пені та 3% річних від простроченої суми боргу здійснювалося за період з 08.06.2024 до 15.12.2024;

- нарахування інфляційних втрат на суму заборгованості здійснювалося до листопада 2024 року включно.

2.9. Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.01.2025 у справі №914/2246/24, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.05.2025 та постановою Верховного Суду від 12.08.2025, позовні вимоги ТОВ "Енергозбереження Львів" задоволено частково, зменшено розмір заявленої пені на 25%, стягнуто з відповідача суму у розмірі 2 638 550,53 грн, з яких: 1 357 899,20 грн пені, 1 041 040,86 грн інфляційних втрат, 202 956,12 грн 3 % річних.

2.10. У період розгляду судом справ № 914/1491/24 та № 914/2246/24 відповідач здійснив часткове добровільне погашення заборгованості за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 39 від 29.02.2024 на загальну суму 126 100,00 грн. Решту суми боргу за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 178 від 30.11.2023, № 214 від 31.12.2023, № 13 від 31.01.2024, № 39 від 29.02.2024, № 76 від 31.03.2024 стягнуто в ході виконавчих проваджень.

2.11. Так, у ході виконавчого провадження № 77038676, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Макухіною І.В. на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 17.07.2024 у справі №914/744/24, примусово стягнуто з відповідача визначені суми. Виконавче провадження №77038676, відкрите на підставі наказу №914/744/24, завершилось 09.07.2025 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

2.12. У ході виконавчого провадження № 77692253, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Макухіною І.В. на виконання рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/1491/24 від 27.11.2024, примусово стягнуто з відповідача визначені суми. Виконавче провадження № 77692253, відкрите на підставі наказу № 914/1491/24, завершилось 10.07.2025 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

2.13. Позивач стверджує, що погашення заборгованості за поставлену відповідачу теплову енергію за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 178 від 30.11.2023, № 214 від 31.12.2023, № 13 від 31.01.2024, № 39 від 29.02.2024, № 76 від 31.03.2024 відбулось з порушенням встановлених Договором і законом строків. Враховуючи порушення відповідачем умов Договору, зокрема щодо строків оплати за отриману теплову енергію, ТОВ "Енергозбереження Львів" звернулося до суду з цим позовом про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми боргу.

2.14. Згідно з розрахунком суми позову, доданим до цієї позовної заяви, за порушення відповідачем строків виконання зобов`язання за Договором позивач нарахував пеню та 3% річних від простроченої суми боргу за такі періоди: 

- з 16.12.2024 до 19.05.2025 за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №178 від 30.11.2023; 

- з 16.12.2024 до 16.06.2025 за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №214 від 31.12.2023; 

- з 16.12.2024 до 09.07.2025 за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №13 від 31.01.2024; 

- з 16.12.2024 до 10.07.2025 за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №39 від 29.02.2024; 

- з 16.12.2024 до 10.07.2025 за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №76 від 31.03.2024.

2.15. Також позивач нарахував інфляційні втрати щодо заборгованості відповідача без урахування здійснених відповідачем часткових оплат, зокрема:

- за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) №178 від 30.11.2023 та №214 від 31.12.2023 - з урахуванням індексу інфляції за грудень 2024 року - травень 2025 року; 

- за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) №13 від 31.01.2024, №39 від 29.02.2024 та №76 від 31.03.2024 - з урахуванням індексу інфляції за грудень 2024 року - червень 2025 року.

2.16. Суди встановили, що зазначені періоди нарахувань не вказувалися позивачем у позовних вимогах у справах № 914/744/24, 914/1491/24, 914/2246/24.

3. Короткий зміст судових рішень
3.1. Господарський суд Львівської області рішенням від 22.01.2026, залишеним без змін Західним апеляційним господарським судом постановою від 14.05.2026, у справі №914/2869/25 позовні вимоги ТОВ "Енергозбереження Львів" задовольнив частково, стягнув з Санаторію 1 099 476,38 грн пені, 145 142,80 грн 3% річних, 583 733,41 грн інфляційних втрат; у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

3.2. Суди зазначили, що відповідач свої зобов`язання з оплати за отримані послуги за Договором виконав неналежно та сплатив основний борг за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 178 від 30.11.2023, № 214 від 31.12.2023, № 13 від 31.01.2024, № 39 від 29.02.2024, № 76 від 31.03.2024 з порушенням визначених Договором і законом строків. Такі обставини встановлено рішеннями Господарського суду Львівської області у справі №914/744/24 від 17.07.2024, у справі №914/1491/24 від 27.11.2024, у справі №914/2246/24 від 23.01.2025, які набрали законної сили.

3.3. Внаслідок неналежного виконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за увесь час прострочення. Також сторони передбачили у Договорі застосування відповідальності у вигляді пені, вказавши не лише на методику обчислення пені (за кожний день прострочення), а й більш тривалий строк, ніж визначений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України) (за весь період прострочення).

3.4. Суд першої інстанції, перевіривши розрахунки позивача щодо стягнення інфляційних нарахувань, дійшов висновку, що позивач здійснив обрахунок неправильно, оскільки не врахував здійснені відповідачем часткові оплати. Відтак, здійснивши перерахунок, суд виснував, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в сумі 583 733,41 грн, а у задоволенні 185 820,94 інфляційних втрат слід відмовити. У цій частині рішення суду першої інстанцій в апеляційному порядку не оскаржувалося.

3.5. Здійснивши перевірку нарахування позивачем 3% річних у сумі 145 142,80 грн, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що позивач взяв до обрахунку правильні періоди прострочення грошового зобов`язання за кожним актом здачі-приймання робіт (надання послуг): № 178 від 30.11.2023; № 214 від 31.12.2023; № 13 від 31.01.2024, № 39 від 29.02.2024 та № 76 від 31.03.2024 окремо, та встановили, що обрахунок є правильним, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3 % річних в сумі 145 142,80 грн.

3.6. Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, періоди нарахування та суми обрахунку, суд першої та апеляційної інстанцій встановили, що позивач правомірно нарахував відповідачу пеню, яка становить 1 465 968,51 грн. 

3.7. Разом із тим, врахувавши факт повної оплати відповідачем основної суми заборгованості за рішеннями суду у справах №914/744/24, 914/1491/24 і штрафних санкцій за рішенням суду у справі №914/2246/24, а також те, що порушення відповідачем своїх зобов`язань за Договором не призвело до безповоротних негативних наслідків для позивача, при цьому позивач бажає застосувати до відповідача відповідальність у надмірному розмірі, суди першої та апеляційної інстанцій вирішили зменшити пеню на 25% та стягнути її у розмірі 1 099 476,38 грн.

3.8. У задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені відмовлено, оскільки суди встановили, що позивач звернувся до суду з цим позовом у межах позовної давності.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги
4.1. Відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.05.2026 (повний текст складено 25.05.2026) у цій справі з підстав, визначених пунктами 1, 3 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, Кодекс), а справу №914/2869/25 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

5. Рух справи в суді касаційної інстанції
5.1. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2026 року для розгляду зазначеної касаційної скарги визначено колегію суддів у складі: Булгакова І. В. - головуюча, Власов Ю. Л., Малашенкова Т. М.

5.2. Ухвалою від 11 червня 2026 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі.

5.3. У зв`язку із відпусткою судді Власова Ю.Л. призначено повторний автоматизований розподіл справи. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 липня 2026 року для розгляду касаційної скарги Санаторію визначено колегію суддів у складі: Булгакова І. В. - головуюча, Бенедисюк І. М., Малашенкова Т. М.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
6.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2. Нормами частини другої статті 300 ГПК України встановлені межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

7. Доводи касаційної скарги відповідача
7.1. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Санаторій зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 551 ЦК України без урахування висновків Верховного Суду щодо компенсаційної природи неустойки, заборони її використання як джерела невиправданих прибутків кредитора та обов`язку дослідження сукупності конкретних обставин у порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

7.2. З посиланням на постанови Верховного Суду від 11.02.2025 у справі №902/1131/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14265/23 та від 20.06.2024 у справі №910/14264/23, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 02.11.2022 у справі №910/14591/21, від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 скаржник зазначає, що неустойка має подвійну природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та заходом відповідальності. При цьому неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Проте, зменшивши пеню лише на 25%, суди попередніх інстанцій не врахували практику Верховного Суду, не провели правового тесту, не пояснили чому (враховуючи наявність підстав для втручання у розмір пені: основний борг погашено, безповоротних негативних наслідків для позивача не встановлено, реальні збитки не доведено, а заявлений розмір відповідальності визнано надмірним) стягнення пені у розмірі 1 099 476,38 грн є справедливим, пропорційним і необхідним майновим наслідком порушення.

7.3. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України у подібних правовідносинах.

7.4. Зокрема, відповідач зазначає, що Верховний Суд ще не давав відповіді на питання, чи зобов`язаний суд, вирішуючи питання про зменшення неустойки в одній із справ серії, враховувати у складі «сукупності обставин» сукупний розмір санкцій, уже застосованих у межах того самого договірного комплексу в інших справах кластера, - чи він вправі обмежитися ізольованою оцінкою окремого фрагмента. На переконання скаржника, якщо кредитор процесуально дробить один договірний конфлікт на декілька спорів, суд не повинен дозволяти такому дробленню руйнувати тест пропорційності. Інакше баланс інтересів перевіряється не щодо реального майнового результату, а щодо штучно ізольованого фрагмента.

7.5. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, та підлягають скасуванню на підставі пунктів 1 та 3 частини третьої статті 310 ГПК України, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи щодо встановлення обставин. 

7.6. Зокрема скаржник вважає неправильним, що апеляційний суд відмовив у його клопотанні про долучення до матеріалів справи копії позовної заяви, копії ухвали Господарського суду Львівської області від 11.03.2026 та копії протоколу судового засідання від 15.04.2026 у справі № 914/172/26, а також залишив без розгляду його письмові пояснення, кваліфікувавши їх як доповнення апеляційної скарги поза строком.

7.7. Крім того, відповідач вважає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки його альтернативному розрахунку 3% річних та не перевірили арифметичну правильність заявленої до стягнення суми у спірній частині 30 062,22 грн.

8. Заперечення позивача на касаційну скаргу відповідача
8.1. ТОВ "Енергозбереження Львів" у відзиві на касаційну скаргу Санаторію зазначає про її необґрунтованість, просить залишити її без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.

8.2. Позивач зазначає, що практика Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України у подібних правовідносинах є усталеною, і вона була застосована судами попередніх інстанцій під час ухвалення рішень у цій справі.

8.3. Також звертає увагу на тривале порушення відповідачем свого зобов`язання з оплати вартості поставленої теплової енергії та його недобросовісну поведінку, яка полягала у відсутності добровільного усунення порушення. Акцентує, що стягнення неустойки за попередні періоди прострочення за Договором не може слугувати підставою для звільнення відповідача від відповідальності за подальше невиконання зобов`язань за Договором.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

9. Джерела права
9.1. Згідно з частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. В силу положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

9.2. За частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

9.3. Статтями 610, 612 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

9.4. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (стаття 611 ЦК України).

9.5. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.

9.6. Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

9.7. Згідно із частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

9.8. У статті 552 ЦК України зазначено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

10. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
10.1. Згідно із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи між сторонами укладено Договір, на підставі якого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, що була стягнута в судовому порядку у межах справ №914/744/24 та 914/1491/24. Також у межах справи № 914/2246/24 суд стягнув з відповідача на користь позивача пеню та 3% річних за період до 15.12.2024, а також інфляційні втрати за період до листопада 2024 року включно.

10.2. У цій справі позивач заявив до стягнення пеню (відповідно до пункту 32 Договору), річні та інфляційні (відповідно до частини другої статті 625 ЦК України) за період з 16.12.2024 до моменту повного стягнення з відповідача всієї суми основного боргу у примусовому порядку в межах виконавчих проваджень.

10.3. Суди попередніх інстанцій задовольнили позовні вимоги частково. Стягнули з Санаторію на користь ТОВ "Енергозбереження Львів" інфляційні втрати у розмірі 583 733,41 грн, 3% річних у розмірі 145 142,80 грн (визнавши розрахунок позивача правильним) та пеню у розмірі 1 099 476,38 грн (визнавши розрахунок позивача правильним, але зменшивши заявлену суму на 25% з використанням повноважень, визначених частинною третьою статті 551 ЦК України).

10.4. Відповідач у касаційній скарзі стягнення з нього інфляційних втрат не оскаржує; 3% річних оскаржує в частині 30 062,22 грн, вважаючи здійснений позивачем і перевірений судами попередніх інстанцій розрахунок неправильним; пеню оскаржує в частині зменшення її розміру лише на 25%, зазначаючи про неправильне і неналежно мотивоване використання судами першої та апеляційної інстанцій своїх дискреційних повноважень, передбачених частиною третьою статті 551 ЦК України.

10.5. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

10.6. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gуmez de la Torre v. Spain", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

10.7. Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

10.8. Процесуальні фільтри доступу до касаційного суду визначені у статті 287 ГПК України. Зокрема, касаційний перегляд рішень суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанов суду апеляційної інстанції є можливим виключно за наявності підстав касаційного оскарження, зазначених у частині другій статті 287 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

10.9. Також Верховний Суд наголошує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, він виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

10.10. Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

10.11. Крім того, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на положення частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до якої Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

10.12. Отже, повноваження Верховного Суду з розгляду касаційних скарг мають здійснюватися з метою забезпечення сталої судової практики, а не створення можливості проведення додаткового апеляційного перегляду.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

10.13. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

10.14. Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

10.15. Скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми частини третьої статті 551 ЦК України, без урахування таких висновків Верховного Суду:

- про те, що неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та заходом відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником (постанови Верховного Суду від 11.02.2025 у справі №902/1131/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14265/23 та від 20.06.2024 у справі №910/14264/23);

- про те, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (постанова Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22);

- про те, що неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21);

- про те, що якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22).

10.16. Перевіривши зазначені скаржником постанови Верховного Суду на предмет наявності наведених Санаторієм у касаційній скарзі правових висновків, колегія суддів зазначає, що скаржник виокремив певні фрази / речення з контексту, намагаючись надати їм іншого значення, ніж те, що вкладено судом касаційної інстанції.

10.17. Так, відповідно до сталої правової позиції Верховного Суду, яка наведена, у тому числі, в тих постановах, на які посилається скаржник, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. При вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду також належить брати до уваги, у тому числі, ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання. Також суду необхідно зважати на співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. 

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. У вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

(Див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22).

10.18. У цій справі, вирішуючи питання зменшення пені, суди попередніх інстанцій врахували докази та аргументи обох сторін, зокрема, проаналізували положення Договору, у якому позивач та відповідач домовились про нарахування неустойки у разі несвоєчасного здійснення відповідачем платежів, обставини, встановлені у справах №914/744/24, 914/1491/24, 914/2246/24, ступінь виконання відповідачем Договору, обставини оплати відповідачем основної суми заборгованості, співвідношення розміру заборгованості відповідача та розміру пені, відсутність безповоротних негативних наслідків для позивача. Також суди попередніх інстанцій врахували висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України, у тому числі, з постанов, на які посилається скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України. Реалізуючи свої дискреційні повноваження, суди виснували про можливість зменшення розміру пені на 25% та стягнення її в сумі 1 099 476,38 грн, виходячи із загальних засад справедливості, добросовісності та розумності, а також дотримуючись принципу розумного балансу між інтересами сторін, що запобігатиме настанню негативних наслідків для них.

10.19. На переконання колегії суддів Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій у цій частині є мотивованими, вони відповідають сформованій практиці застосування судами частини третьої статті 551 ЦК України, всі доводи та докази сторін, заявлені під час вирішення питання про зменшення пені, проаналізовані та враховані судами належним чином.

10.20. При цьому за змістом судових рішень попередніх інстанцій у суду касаційної інстанції немає підстав вважати, що наведені скаржником висновки Верховного Суду не були враховані судами попередніх інстанцій у цій справі при застосуванні приписів статті 551 ЦК України та вирішенні питання про зменшення заявленого до стягнення розміру неустойки.

10.21. Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки фактично не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.

10.22. Верховний Суд також зазначає, що зменшення розміру неустойки є суб`єктивним правом суду при оцінці наданих доказів, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів.

10.23. Отже, зміст оскаржуваних судових рішень у контексті фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, не свідчить про застосування зазначених положень частини третьої статті 551 ЦК України судами інакше, ніж це зробив Верховний Суд у наведених скаржником справах. Обставин здійснення судами попередніх інстанцій неправильного та такого, що йде в розріз з практикою Верховного Суду, застосування положень частини третьої статті 551 ЦК України, а також статей 86, 210, 237 ГПК України скаржником у межах даного касаційного провадження не доведено і не обґрунтовано, а доводи касаційної скарги фактично зводяться до намагання скаржника здійснити переоцінку обставин цієї справи судом касаційної інстанції.

10.24. Таким чином, визначена відповідачем підстава касаційного оскарження за пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України не отримала свого підтвердження.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

10.25. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

10.26. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

10.27. Посилаючись на вказану підставу, відповідач зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України у ситуації, коли кредитор процесуально дробить один договірний конфлікт на декілька спорів; як суди під час застосування вказаної норми повинні робити тест пропорційності: щодо всього майнового результату, чи щодо штучно ізольованого фрагмента.

10.28. Проаналізувавши доводи касаційної скарги Санаторію у цій частині, колегія суддів Верховного Суду виснує про їх необґрунтованість, оскільки: 1) як встановили суди попередніх інстанцій, кілька судових спорів між позивачем та відповідачем щодо різних періодів виконання Договору пов`язані не зі штучним дробленням позивачем договірного конфлікту, а з триваючим правопорушенням відповідача; 2) суди у цій справі взяли до уваги та проаналізували обставини, встановлені судами, та результати вирішення спорів у всіх судових справах між позивачем та відповідачем щодо оплати послуг за Договором.

10.29. Отже, застосовуючи свої дискреційні повноваження щодо можливості зменшення розміру визначеної Договором пені на підставі положень частини третьої статті 551 ЦК України, суди орієнтувалися як на повну історію неналежного виконання відповідачем умов Договору, встановлену у межах чотирьох судових справ (№914/744/24, 914/1491/24, 914/2246/24, 914/2869/25), так і на конкретні обставини триваючого правопорушення, встановлені у межах цієї справи №914/2869/25.

10.30. При цьому неправильного застосування положень частини третьої статті 551 ЦК України колегія суддів Верховного Суду не встановила, про що зазначено у попередніх пунктах цієї постанови. З огляду на це відсутні процесуальні передумови для формування у межах цієї справи нового правового висновку щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України.

10.31. Отже, колегія суддів Верховного Суду виснує, що визначена позивачем підстава касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України не підтвердилася.

Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

10.32. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

10.33. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

10.34. За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

10.35. Оскільки у цій справі не підтвердилася визначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд не вбачає правових підстав для розгляду доводів касаційної скарги Санаторію за пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

10.36. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

10.37. Перевіривши доводи скаржника у цій частині, зокрема, щодо необґрунтованої, на переконання Санаторію, відмови у його клопотанні про долучення до матеріалів справи окремих документів зі справи № 914/172/26, а також залишення без розгляду його письмових пояснень, ненадання оцінки його альтернативному розрахунку 3% річних, колегія суддів Верховного Суду не встановила процесуальних порушень суду апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи, про які зазначає скаржник.

10.38. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого господарського суду, діяв відповідно до положень ГПК України, мотиви відхилення зазначених клопотань та аргументів відповідача наведені у постанові апеляційного суду та відповідають вимогам процесуального закону, доводи скаржника щодо порушень судом норм процесуального права, визначених пунктом 3 частини третьої статті 310 ГПК України, не підтвердилися.

10.39. З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

10.40. За результатами касаційного перегляду цієї справи оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

Щодо клопотання Санаторію про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
10.41. Обґрунтовуючи вказане клопотання, Санаторій зазначив, що ця справа містить виключну правову проблему, яка полягає у необхідності формування загального правового висновку щодо меж судового тесту пропорційності, стандарту мотивування зменшення неустойки та темпорального застосування статті 233 ГК України після втрати нею чинності.
10.42. Так, скаржник зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у цьому спорі має визначити: 
10.43. 1) Чи зобов`язаний суд, вирішуючи питання про зменшення неустойки за частиною третьою статті 551 ЦК України та, залежно від темпорального висновку, статтею 233 ГК України, враховувати не лише розмір пені, заявлений у конкретній справі за окремий період прострочення, а й сукупний міжсправовий майновий тягар пені, інфляційних втрат і 3 % річних, уже присуджених або заявлених у пов`язаних справах з того самого договору, за тими самими актами та з того самого грошового зобов`язання?; 
10.44. 2) Чи є належним застосуванням судової дискреції таке зменшення пені, коли суд, визнавши її надмірність, повне погашення основного боргу, відсутність доведених збитків кредитора та окреме стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за статтею 625 ЦК України, залишає до стягнення істотний розмір пені без мотивованого пояснення, яку саме легітимну функцію - забезпечувальну, компенсаційну чи превентивну - продовжує виконувати цей залишок пені?
10.45. На переконання скаржника, вирішення цих питань є важливим не лише для відновлення його прав, але й для формування єдиної правозастосовчої практики, яка забезпечить правову визначеність та передбачуваність для всіх суб`єктів права в Україні. На думку Санаторію практика послідовного стягнення санкцій за одним триваючим грошовим зобов`язанням є типовою для спорів у сферах енергопостачання, оренди, кредитування, постачання товарів і послуг. Відсутність висновку Верховного Суду щодо обов`язку суду враховувати сукупний тягар санкцій за таких умов стосується невизначеної кількості спорів і безпосередньо впливає на єдність правозастосування. Отже, наявні як кількісний, так і якісний критерії виключної правової проблеми.
10.46. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
10.47. Така правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
10.48. Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, у тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
10.49. При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим, не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
10.50. Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень, зокрема: від 10.07.2019 у справі № 431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі №357/13182/18, від 23.06.2020 у справі № 910/8130/17, від 09.07.2020 у справі №610/1065/18, від 15.09.2020 у справі № 910/32643/15, від 13.10.2020 у справі №640/17296/19, від 23.10.2020 у справі № 906/677/19, від 14.04.2021 у справі №757/50105/19, від 22.04.2021 у справі № 640/6432/19, від 28.04.2021 у справі №916/1977/20, від 18.05.2021 у справі № 758/733/18, адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.
10.51. Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини п`ятої статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
10.52. При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право (але не покладає на нього обов`язок) передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
10.53. В силу положень статті 302 ГПК України саме по собі посилання скаржника на те, що справа містить виключну правову проблему, не може бути підставою для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, адже питання стосовно можливості застосування норм 551 ЦК України та 233 ГК України (після втрати нею чинності) та аналіз дискреції судів у контексті спірних правовідносинах належить до компетенції Верховного Суду і необхідність формування такого висновку в межах цієї справи скаржником не підтверджена, оскільки не доведено кількісного та якісного критеріїв існування виключної правової проблеми.
10.54. Отже, заявлене Санаторієм клопотання не містить належно обґрунтованої аргументації наявності підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, які визначені частиною п`ятою статті 302 ГПК України.
10.55. З огляду на викладене, оскільки доводи поданого клопотання не містять належного обґрунтування для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, то у його задоволенні слід відмовити.

11. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
11.1. Згідно із частиною першою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

11.2. Враховуючи доводи касаційної скарги, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку із чим підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій відсутні.

12. Судові витрати
12.1. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, то судові витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Санаторій "Моршинкурорт" Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2026 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.05.2026 у справі №914/2869/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова