З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13.07.2026  	Справа №607/5348/26 Провадження №2/607/3850/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М., 
за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., представника позивача ОСОБА_1 , 
розглянувши в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 ) до ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача — Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 , третя особа – Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, просить визначити місце проживання малолітньої дитини – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_2 за адресою його проживання та стягнути з Відповідачки на його користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.10.2025. В цьому шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення спільних шлюбних відносин та фактичного роз`їзду батьків малолітній син залишився проживати разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач повністю опікується дитиною, забезпечує її усім необхідним для гармонійного розвитку, навчання та проживання, самостійно несе витрати на харчування, одяг, медичні потреби й додаткові гуртки сина. 
Хлопець адаптований до вказаних умов проживання, відвідує місцеву школу, має міцний емоційний зв`язок із батьком та бажає проживати разом з ним. 
Натомість Відповідачка проживає окремо від дитини за адресою: АДРЕСА_2 . Вона не бере жодної фінансової чи побутової участі у вихованні та утриманні сина, має нестабільне матеріальне становище й значні боргові зобов`язання перед третіми особами, які перевищують 180 000 грн. 
Оскільки добровільної згоди щодо офіційного визначення місця проживання дитини сторони не досягли, а відсутність юридично закріпленого статусу створює перешкоди при вирішенні повсякденних та юридичних питань щодо дитини (зокрема, оформлення документів, подорожей тощо), Позивач змушений звернутися до суду за захистом інтересів дитини та стягненням коштів на її утримання. 
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.03.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 07.05.2026 суд постановив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзиву на позов не подала, про поважність причин неможливості прибуття в судове засідання не повідомила. 
Тому, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд постановив проводити заочний розгляд справи.
Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.10.2025 у справі №607/16426/25.
В цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , що видно із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №1523.
Відповідно до характеристики Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №3 з поглибленим вивченням іноземних мов від 22.09.2025 №02-09/146, малолітній ОСОБА_5 навчається у цьому закладі освіти з першого класу, характеризується позитивно, має високий рівень навчальних досягнень, є дисциплінованим та відповідальним учнем. У характеристиці зазначено, що батьки приділяють увагу вихованню дитини, відвідують батьківські збори та цікавляться її навчанням.
Згідно з довідкою цього ж закладу освіти від 19.11.2025 №02-09/441, виданою на ім`я ОСОБА_2 , батько бере активну участь у шкільному житті сина, підтримує постійний зв`язок із класним керівником, відвідує батьківські збори та забезпечує участь дитини у позашкільних заходах. Також зазначено, що дитина систематично відвідує навчальні заняття та без поважних причин їх не пропускає.
Відповідно до акта-довідки ТОВ «УК «Наше місто Тернопіль» від 27.11.2025 №261, відповідачка ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично за вказаною адресою не проживає з 27.07.2025.
Листом відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради від 09.03.2026 №315/28-03 підтверджено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 .
Судом також досліджено висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 11 червня 2026 року №835, який подано до суду листом Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради.
Так, як вбачається з висновку, орган опіки і піклування досліджував:
- довідку військової частини НОМЕР_2 від 19.11.2025 року №2176/2509 та службової характеристики вбачається, що ОСОБА_2 проходить військову службу за призовом під час мобілізації, обіймає посаду начальника медичної служби – начальника медичного пункту військової частини, характеризується позитивно, сумлінно виконує службові обов`язки, є дисциплінованим, відповідальним та користується авторитетом серед особового складу.
- відомості форми ОК-7 Пенсійного фонду України від 17.03.2026 дохід позивача за 2025 рік становив 221712,99 грн, а за січень 2026 року – 27047,65 грн, що свідчить про наявність у нього постійного офіційного доходу.
- акт обстеження житлово-побутових умов від 25.03.2026, складеного працівниками Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 фактично проживають малолітній ОСОБА_3 , його батько ОСОБА_2 (військовослужбовець, проходить службу в Київській області), а також бабуся ОСОБА_6 та дідусь ОСОБА_7 . За результатами обстеження встановлено, що житлові умови є належними та забезпечують потреби дитини.
- лист Комунального закладу «Тернопільський міський центр соціальних служб» від 30.03.2026 №40/2026 та матеріалів засідання комісії з питань захисту прав дитини встановлено, що у зв`язку з проходженням військової служби в іншій області ОСОБА_2 з липня 2025 року фактично перебуває поза місцем проживання дитини. Щоденний догляд, виховання та побутове забезпечення малолітнього здійснюють його бабуся та дідусь, які проживають разом із ним. При цьому фінансове забезпечення дитини здійснюється переважно за рахунок коштів батька, а також коштів дідуся та бабусі.
- думку малолітнього ОСОБА_3 , який повідомив що він не бачив матір протягом близько восьми місяців, спілкується з нею щодня телефоном, підтвердив, що проживає разом із дідусем та бабусею, які забезпечують його повсякденний догляд, тоді як батько бере участь у його вихованні під час відпусток. Дитина також висловила бажання і надалі проживати у звичних для себе умовах.
Згідно із зазначеним висновком орган опіки та піклування вважає недоцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком. Такий висновок мотивований тим, що, незважаючи на належні житлово-побутові умови та позитивну характеристику позивача, останній у зв`язку з проходженням військової служби фактично постійно перебуває поза місцем проживання дитини, а безпосередній щоденний догляд за малолітнім здійснюють його бабуся та дідусь. На думку органу опіки та піклування, визначення місця проживання дитини разом із батьком за таких обставин не відповідатиме вимогам статті 161 Сімейного кодексу України, оскільки фактично дитина проживатиме не з батьком, а з іншими особами.
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд виходить із такого.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Виходячи зі змісту частини шостої статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). 
Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
Судом встановлено, після припинення спільного проживання сторін малолітній ОСОБА_3 фактично проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де для нього створені належні житлово-побутові умови.
Разом із тим із досліджених судом доказів беззаперечно вбачається, що позивач ОСОБА_2 з липня 2025 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині, яка дислокується у Київській області, у зв`язку з чим постійно перебуває поза місцем проживання дитини та не має можливості здійснювати її щоденне виховання, догляд та побутове забезпечення.
Фактичне щоденне виховання, догляд, забезпечення побутових потреб малолітнього здійснюють його бабуся та дідусь, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов, листом Тернопільського міського центру соціальних служб, поясненнями, наданими під час роботи комісії з питань захисту прав дитини, а також висновком органу опіки та піклування.
При цьому суд позитивно оцінює особу позивача, його ставлення до виконання батьківських обов`язків, проходження ним військової служби із захисту України, належне матеріальне забезпечення сина, активну участь у його житті під час перебування у відпустках, підтримання постійного зв`язку зі школою та забезпечення фінансування потреб дитини.
Разом із тим сам по собі факт проходження військової служби, незважаючи на його суспільну значущість та поважність причин відсутності батька за місцем проживання дитини, не усуває необхідності перевірки судом, чи відповідатиме заявлений спосіб захисту найкращим інтересам дитини саме на час вирішення спору.
Відповідно до статті 161 СК України предметом судового розгляду є визначення місця проживання малолітньої дитини саме з одним із батьків, який безпосередньо здійснюватиме її виховання та щоденний догляд.
Матеріалами справи підтверджено, що фактично дитина проживає та щоденно перебуває під опікою своїх дідуся та бабусі, тоді як позивач через виконання військового обов`язку об`єктивно не може постійно знаходитися разом із сином.
Таким чином, у разі задоволення позову місце проживання дитини юридично буде визначено разом із батьком, однак фактично дитина і надалі проживатиме не разом із ним, а разом із бабусею та дідусем, які не є сторонами цього спору та не наділені законом статусом осіб, з якими може бути визначено місце проживання дитини у порядку статті 161 СК України.
Суд погоджується з тим, що дідусь і бабуся створили для дитини належні умови проживання, забезпечують її догляд та емоційну підтримку. Разом із тим такі обставини самі по собі не можуть бути підставою для визначення місця проживання дитини разом із батьком, який фактично постійно відсутній.
Суд також враховує висновок органу опіки та піклування, який відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України не є обов`язковим для суду, однак є одним із доказів у справі.
Оцінивши наведений висновок у сукупності з іншими доказами, суд не знаходить підстав для його відхилення, оскільки він ґрунтується на фактичних обставинах справи, підтверджених іншими належними та допустимими доказами, та відповідає принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.
Суд також враховує думку малолітнього ОСОБА_8 , який повідомив про комфортні умови свого проживання разом із дідусем і бабусею.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що саме визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком за наявних фактичних обставин відповідатиме його найкращим інтересам.
При цьому суд звертає увагу, що відмова у задоволенні цієї позовної вимоги не свідчить про неналежне виконання позивачем своїх батьківських обов`язків та не обмежує його батьківських прав. Вона зумовлена виключно тим, що на момент розгляду справи позивач через проходження військової служби об`єктивно позбавлений можливості здійснювати безпосередній щоденний догляд за дитиною, що є визначальним при вирішенні спору про визначення місця проживання малолітньої особи.
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з нею.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріпленим у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків або інших законних представників дитини є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти (постанова Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 188/1029/19).
З своєю суттю аліменти – це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20).
За правилами статті 258 СК України бабуся і дідусь мають право на самозахист внуків. Бабуся і дідусь мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.
Отже, чинним законодавством передбачено право баби та діда на процесуальне представництво онука (онучки) на підставі самого факту близького кровного споріднення, без необхідності встановлення опіки, піклування чи призначення їх опікуном або піклувальником.
Таким чином, бабуся, з якою проживає онук (онучка), має право на подання в інтересах дитини позову до її батьків про стягнення аліментів без призначення опікуном дитини.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 445/637/16-ц.
Судом у цій справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 у зв`язку з проходженням військової служби за призовом під час мобілізації з липня 2025 року фактично постійно перебуває в іншій області та не проживає разом із малолітнім сином. Щоденний догляд, виховання, побутове забезпечення та фактичне проживання дитини забезпечують її бабуся ОСОБА_6 та дідусь ОСОБА_7 , що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов, листом Комунального закладу «Тернопільський міський центр соціальних служб», , які досліджував орган опіки і піклування.
Позивач не довів, що саме він є особою, на користь якої повинні присуджуватися аліменти, оскільки фактичне утримання та щоденний догляд здійснюють бабуся і дід
З огляду на встановлені судом обставини саме бабуся та дідусь, які фактично здійснюють утримання дитини та проживають разом із нею, є належними особами для звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів на користь дитини.
За таких обставин позовна вимога про стягнення аліментів задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 81, 133, 223, 263, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_2 (діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 ) до ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача — Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів – відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП (ІПН): НОМЕР_3 , телефон: НОМЕР_4 .
Відповідач: ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП (ІПН): НОМЕР_5 , телефони: НОМЕР_6 , НОМЕР_7 .
Третя особа (яка не заявляє самостійних вимог): Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, адреса: 46001, м. Тернопіль, вул. Грушевського, 8 , код ЄДРПОУ: 43459222, телефон: (0352) 52-56-95 .

Головуючий суддя	В. М. Позняк