Справа № 420/22536/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд в складі:
Головуючої судді Бойко О.Я.,
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду, грошове забезпечення, грошову допомогу на оздоровлення, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначені шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, виготовити та направити новий грошовий атестат, не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходів, середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, вирішив адміністративний позов задовольнити частково.
І. Суть спору:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
1. Поновити ОСОБА_1 пропущені з поважних причин строки звернення з цим адміністративним позовом.
2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2023 року за період з 01.11.2023 року по 01.01.2024 року, з 01.01.2024 року по 23.12.2024 року у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах в повному обсязі, протиправною.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 додаткову відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2023 року за період з 01.11.2023 року по 01.01.2024 року, з 01.01.2024 року по 23.12.2024 року у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах в повному обсязі. 
4. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за період з 07 листопада 2022 року по 23 січня 2025 року грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 року, 01.01.2023 року, 01.01.2024, 01.01.2025 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
5. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за період з 07 листопада 2022 року по 23 січня 2025 року нарахування та виплатити грошове забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 року, 01.01.2023 року, 01.01.2024, 01.01.2025 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
6. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування під час складання грошового атестату щодо ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704 за період з 07 листопада 2022 року по 23 січня 2025 року.
7. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виготовити та направити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , новий грошовий атестат виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704 за період з 07 листопада 2022 року по 23 січня 2025 року.
8. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошової допомоги на оздоровлення при наданні щорічної основної відпустки за 2022 рік, 2023 рік виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
9. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошової допомоги на оздоровлення при наданні щорічної основної відпустки за 2022 рік та 2023 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
10. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік у розмірі 30 діб, 2023 рік у розмірі 5 діб, 2024 рік у розмірі 30 діб, а загалом – 65 діб , та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023, 2024 та 2025 рік у загальному розмірі за 42 доби, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
11. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік у розмірі 30 діб, 2023 рік у розмірі 5 діб, 2024 рік у розмірі 30 діб, а загалом – 65 діб , та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023, 2024 та 2025 рік у загальному розмірі за 42 доби, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
12. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2022 по 23.01.2025 рік із застосування базового місяця (місяця підвищення доходів) березня 2018 року 13. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2022 по 23.01.2025 рік із застосуванням базового місяця (місяця підвищення доходів) березня 2018 року.
14. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення з 23.01.2025 року по день фактичної виплати додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2023 року за період з 01.11.2023 року по 01.01.2024 року, з 01.01.2024 року по 23.12.2024 року у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах в повному обсязі та перерахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 .
15. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби з 23.01.2025 року по день фактичної виплати усіх належних ОСОБА_1 сум.
16. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 понесені судові витрати на професійну правову допомогу в сумі 35000 (тридцять п`ять тисяч) грн. 00 коп.

ІІ. Аргументи сторін
(а) Позиція Позивача
Представник позивача звертає увагу, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем ЗСУ з початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, з 07.11.2022 року по лютий 2025 року проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_3 , в останній час перед звільненням на посаді інструктора з повітряно-десантної підготовки повітряно-десантної служби ВЧ НОМЕР_1 , у званні «старший лейтенант». В січні 2025 року ОСОБА_1 на підставі наказу командувача ВМС ЗСУ №55 від 23.01.2025 року було звільнено з посади інструктора з повітряно-десантної підготовки повітряно-десантної служби ВЧ НОМЕР_1 та призначено на аналогічну посаду офіцером резерву взводу резерву офіцерського складу роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_4 . З 01.04.2025 року ОСОБА_1 було на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_4 №91 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , офіцера резерву 2 взводу резерву офіцерського складу роти резерву офіцерського складу ВЧ НОМЕР_4 було переведено на посаду заступника командира роти морської піхоти-інструктором з повітряно-десантної підготовки ВЧ НОМЕР_5 та виключено з 01.04.2025 року із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до адвоката Барвенка Я.В. задля отримання правової допомоги щодо перевірки коректності нарахування грошового забезпечення за період проходження останнім військової служби та отримання інформації щодо такі нарахування від ВЧ НОМЕР_1 . У зв`язку з тим, що з березня 2025 року по кінець квітня 2025 року ОСОБА_1 перебував в секторі виконання бойових завдань та з ним був відсутній зв`язок, повноцінно сформувати та направити адвокатський запит до ВЧ НОМЕР_1 вдалося лише в травні 2025 року. 12.05.2025 року на адресу ВЧ НОМЕР_1 було скеровано адвокатський запит з метою витребування інформації щодо коректності нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення за період проходження військової служби. Зазначений запит було проігноровано. 27.05.2025 року було повторно направлено адвокатський запит в інтересах ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 та аналогічний запит для контролю до Командира 35 Окремої бригади морської піхоти ім. контр-адмірала ОСОБА_2 , проте й ці запити було залишено без уваги. 12.06.2025 року повернувся перший конверт поштового відправлення до ВЧ НОМЕР_1 з відміткою «Повернення за закінченням терміну зберігання». Останній адвокатський запит від 27.05.2025 до ВЧ НОМЕР_1 (трекінг відправлення НОМЕР_6 ) згідно з даними АТ «УКРПОШТА» вручено одержувачу 03.06.2025 року, проте станом на дату подання позову жодної відповіді так і не надійшло. Так само як і адвокатський запит від 27.05.2025 до Командира 35 Окремої бригади морської піхоти ім. контр-адмірала ОСОБА_2 (трекінг відправлення 6504904255068) згідно з даними АТ «УКРПОШТА» вручено одержувачу 03.06.2025 року, проте станом на дату подання позову жодної відповіді так і не надійшло, що свідчить про ігнорування відповідачем адвокатських запитів представника позивача та спричинило затримку у підготовці цього позову, оскільки запитувана у запитах інформація є вкрай важливою для підготовки позову та взагалі розгляду цієї справи. В період проходження служби ОСОБА_1 неодноразово залучався до складу підрозділу, який виконував бойові накази та розпорядження командира ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою вих №546 від 05.02.2025 року виданою командиром ВЧ НОМЕР_1 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Так, з цієї довідки відомо, що ОСОБА_1 залучався до виконання таких розпоряджень майже без перерв з жовтня 2022 року. Як відомо, відповідно до постанови КМУ №168, ті військовослужбовці, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - має нараховуватися додаткова винагорода до грошового забезпечення у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Натомість, ОСОБА_1 має підстави вважати, що за період з 01.11.2023 року по 01.01.2024 року, з 01.01.2024 року по 23.12.2024 року додаткова винагорода у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах йому нараховувалася невірно, у зменшеному розмірі через неприязні стосунки з начальником штабу ВЧ НОМЕР_1 . Окрім цього, як вбачається з витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_4 (резервний батальйон, до якого ОСОБА_1 було у лютому 2025 року переведено з ВЧ НОМЕР_1 ) №91 від 01.04.2025 року, ОСОБА_1 :- в 2022 році щорічна основна відпустка не надавалася;- в 2023 році щорічна основна відпустка використана в розмірі 25 днів з загальної кількості 30 днів на рік;- в 2024 році щорічна основна відпустка не надавалася та грошова компенсація за невикористані дні відпустки не нараховувалася та не виплачувалася. Окрім цього, з 12.05.2023 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_7 , а відтак окрім щорічної основної відпустки ОСОБА_1 мала надаватися відпустка як учаснику бойових дій. З витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_4 (резервний батальйон, до якого ОСОБА_1 було у лютому 2025 року переведено з ВЧ НОМЕР_1 ) №91 від 01.04.2025 року, ОСОБА_1 вбачається, що додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2023-2025 року у розмірі 42 доби не використовувалася та не компенсувалася. Ба більше, грошову допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 ОСОБА_1 не виплачувалася. Тобто, при переведенні ОСОБА_1 до резервного батальйону ВЧ НОМЕР_4 , фінансово-економічна служба ВЧ НОМЕР_1 мала провести розрахунок усіх належних до виплати ОСОБА_1 грошових коштів та нарахувати та виплатити усі грошові компенсації за невикористані відпустки, неотриману матеріальну допомогу на оздоровлення, проте цього здійснено не було. До того ж, ОСОБА_1 за період проходження служби грошове забезпечення нараховувалося та виплачувалося з порушеннями, а саме без урахування прожиткового мінімуму станом на 1 січня відповідного календарного року та без нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з урахуванням базового місяця березня 2018 року. Позивач вважає, що бездіяльність відповідача протиправна, у зв`язку з чим звернувся до суду з адміністративним позовом.
(б) Позиція Відповідача
09.09.2025 року від відповідача Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти позову, відповідач просить відмовити в задоволенні позову та вказує на те, що відповідно до Наказу №260 Довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України не є підставою для виплати винагороди в розмірі 100 тис. грн. За ці періоди ОСОБА_1 отримував додаткову винагороду в розмірі 30, 50 та 100 тис грн., відповідно до чинного законодавства, наказів (розпоряджень) командира, рапортів командира підрозділу, які підтверджують участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України. Підстав для перерахунку додаткової винагороди під час дії воєнного стану немає. Грошовий атестат був виданий ОСОБА_1 30.01.2025 року при переведені до в/ч НОМЕР_4 , що є обов`язковою умовою для здійснення переведення. Підстав для його повторного виготовлення та відправки немає. Грошова допомога на оздоровлення за 2022 та 2023 роки виплачувалось в розмірі грошового забезпечення. Визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання здійснювалося шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року на відповідний тарифний коефіцієнт. Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб визначався відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» (1762,00 грн), розмір тарифного коефіцієнта визначався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу». Таким чином, підстав для перерахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки немає. Відповідно до Наказу №260 грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій виплачується при звільненні. Розрахунки проводиться військова частина, де військовослужбовець знаходиться на фінансовому забезпечені. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №31 від 30.01.2025 року ОСОБА_1 переведений до військової частини НОМЕР_4 . На підставі вищевикладеного підстав для перерахунку компенсації за відпустку немає. Нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2022 по 23.01.2025 рік із застосування базового місяця (місяця підвищення доходів) березня 2018 року здійснювалась відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. Індексація грошового забезпечення та додаткова винагорода під час дії воєнного стану нараховувалась та виплачувалась вчасно відповідно до чинного законодавства, відтак у військової частини НОМЕР_1 відсутні підстави для нарахування компенсації втрати частини доходів та середнього грошового забезпечення за час затримки в розрахунках. Наведені доводи підтверджують відсутність в діях Військової частини НОМЕР_1 протиправної бездіяльності. Військова частина НОМЕР_1 просить суд прийняти рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.
ІІІ. Процедура та рух справи
14.07.2025 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою суду від 13.03.2026 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у відповідача військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені копії наступних документів:
- Витягу з журналу бойових дій ВЧ НОМЕР_1 інв №175/дск від 28.10.2022, інв №35/дск від 01.03.2023, інв. №63/дск від 19.06.2023 року, інв. №87/дск від 04.09.2023, інв. №104/ дск від 14.11.2023, інв. №1/дск від 01.01.2024, інв. №5/дск від 24.02.2024, інв №6/дск від 27.04.2024, інв. №13/дск від 01.07.2024, інв. №22/дск від 13.09.2024, інв. №44/дск від 07.11.2024;
- копії наказів на виконання постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 про нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди;
- копію довідки щодо використання  ОСОБА_1 права на щорічну основну відпустку та відпустку як учасник бойових дій за період проходження служби в ВЧ НОМЕР_1 із зазначенням розмірів компенсації за невикористані дні відпусток;
- копію грошового атестата ОСОБА_1 ;
- копію довідки про нараховану та виплачену ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 07.11.2022 по 23.01.2025 рік із зазначенням застосованого для розрахунку місяця підвищення доходів (базовий місяць).
ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України.
З 07.11.2022 року по лютий 2025 року проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , в останній час перед звільненням на посаді інструктора з повітряно-десантної підготовки повітряно-десантної служби ВЧ НОМЕР_1 , у званні «старший лейтенант». 
В січні 2025 року ОСОБА_1 на підставі наказу командувача ВМС ЗСУ №55 від 23.01.2025 року було звільнено з посади інструктора з повітряно-десантної підготовки повітряно-десантної служби ВЧ НОМЕР_1 та призначено на аналогічну посаду офіцером резерву взводу резерву офіцерського складу роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_4 . 
З 01.04.2025 року на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_4 №91 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , офіцера резерву 2 взводу резерву офіцерського складу роти резерву офіцерського складу ВЧ НОМЕР_4 було переведено на посаду заступника командира роти морської піхоти-інструктором з повітряно-десантної підготовки ВЧ НОМЕР_5 та виключено з 01.04.2025 року із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 
В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до адвоката Барвенка Я.В. задля отримання правової допомоги щодо перевірки коректності нарахування грошового забезпечення за період проходження останнім військової служби та отримання інформації щодо такі нарахування від ВЧ НОМЕР_1 . 
12.05.2025 року адвокатом позивача на адресу ВЧ НОМЕР_1 було скеровано адвокатський запит з метою витребування інформації щодо коректності нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення за період проходження військової служби. Зазначений запит було проігноровано. 
27.05.2025 року адвокатом позивача було повторно направлено адвокатський запит в інтересах ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 та аналогічний запит для контролю до Командира 35 Окремої бригади морської піхоти ім. контр-адмірала ОСОБА_2 , проте й ці запити було залишено без уваги. 
12.06.2025 року адвокату позивача повернувся перший конверт поштового відправлення до ВЧ НОМЕР_1 з відміткою «Повернення за закінченням терміну зберігання». 
Адвокатський запит від 27.05.2025 до ВЧ НОМЕР_1 (трекінг відправлення НОМЕР_6 ) згідно з даними АТ «УКРПОШТА» вручено одержувачу 03.06.2025 року, проте станом на дату подання позову жодної відповіді не надійшло. 
Адвокатський запит від 27.05.2025 до Командира 35 Окремої бригади морської піхоти ім. контр-адмірала ОСОБА_2 (трекінг відправлення 6504904255068) згідно з даними АТ «УКРПОШТА» вручено одержувачу 03.06.2025 року, проте станом на дату подання позову жодної відповіді не надійшло. 
В період проходження служби ОСОБА_1 неодноразово залучався до складу підрозділу, який виконував бойові накази та розпорядження командира ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою вих №546 від 05.02.2025 року виданою командиром ВЧ НОМЕР_1 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. 
Як вбачається з витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_4 № 91 від 01.04.2025 року (резервний батальйон, до якого позивача було переведено у лютому 2025 року з ВЧ НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 : - в 2022 році щорічна основна відпустка не надавалася; - в 2023 році щорічна основна відпустка використана в розмірі 25 днів з загальної кількості 30 днів на рік; - в 2024 році щорічна основна відпустка не надавалася та грошова компенсація за невикористані дні відпустки не нараховувалася та не виплачувалася.
ОСОБА_1 з 12.05.2023 року є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_7 , а відтак окрім щорічної основної відпустки ОСОБА_1 мала надаватися відпустка як учаснику бойових дій.
З витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_4 № 91 від 01.04.2025 року, вбачається, що додаткова відпустка як учаснику бойових дій ОСОБА_1 за 2023-2025 роки у розмірі 42 доби не використовувалася та не компенсувалася. Грошова допомога на оздоровлення за 2022, 2023 не виплачувалася. 
Позивач вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови йому у перерахунку пенсії, звернувся до суду з адміністративним позовом.
Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
IV. Джерела права та висновки суду
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Згідно зі ст. 2 цього Закону, основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року N 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Таким чином, надбавка це грошова сума, що виплачується понад основну заробітну плату, як стимулювання та заохочення за успішну трудову діяльність, втім, вона є однієї із складових грошового забезпечення, яка не тотожна з посадовим окладом (тарифними ставками).
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260(зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, надалі - Порядок № 260).
Згідно з п. 2 цього Порядку грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
28 лютого 2022 року на виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» (станом на дату подання цієї позовної заяви в Україні продовжує діяти воєнний стан ) та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
З 18 жовтня 2022 року редакція цього пункту постанови КМУ №168 діяла у редакції, яка додатково передбачила, що виплата вказаної додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Положення пункту 1 постанови КМУ №168 прямо не визначають ознак районів безпосередньо у яких має перебувати військовослужбовець під час забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії для отримання додаткової винагороди. Раніше у тексті вказаного пункту слово район застосовується у словосполученні район проведення воєнних (бойових) дій. Тому слід виходити з того, що вказівку на перебування у районах слід розуміти як перебування у районах воєнних (бойових) дій.
Аналіз змісту пункту 1 постанови КМУ № 168 дозволяє виявити обов`язкові умови виплати передбаченої нею додаткової винагороди військовослужбовцями у розмірі до 100000 грн: період дії воєнного стану; безпосередня участь у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів; наявність наказу командира (з 18.10.2022).
За приписами п. 17 Порядку № 260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Пунктом 2-1 постанови КМУ № 168 також встановлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
Підстави виплати вказаного вище щомісячного додаткового виду грошового забезпечення визначені окремим дорученням Міністра оборони України № 912/з/29 від 23.06.2022 року (надалі - Окреме доручення), яке згідно з п. 13 реалізується з 01.06.2022 року без застосування телеграми Міністра оборони України від 02.03.2022 року № 248/1196 (крім пункту 5), від 07.03.2022 року № 248/1217, від 25.03.2022 року № 248/1298, від 18.04.2022 року № 248/1529.
Враховуючи положення частини 4статті 9 Закону №2011, пункту 17 Порядку № 260, а також п. 2-1 ПКМУ № 168, підстави та умови виплати грошового забезпечення можуть визначатися Міністром оборони України. Тому вказане вище Окреме доручення підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.
Пунктом 3 Окремого доручення встановлено, що документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів слід здійснювати на підставі таких документів: бойовий наказ (розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах також передбачено надання довідки керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.
У підставах про видання таких довідок (додаток № 1 або додаток № 2 до Окремого доручення) обов`язково передбачено зазначати документи, визначені абзацами 3 або 4 та абзацом 5 пункту 3 цього доручення.
Згідно п. 5 Окремого доручення виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. або 30000 грн. слід здійснювати на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини.
В цих наказах про виплату додаткової винагороди виходячи з розміру 100000 грн. за місяць вказано обов`язково зазначати підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо (зразок наведено в додатку № 3 до Окремого доручення).
Таким чином визначені п. 1 ПКМУ № 168 додержання умови виплати додаткової винагороди, зокрема безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів мають бути документально підтверджені конкретними наказами, журналами бойових дій, рапортами, на підставі яких складається довідка керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини.
Як вбачається з довідки вих №546 від 05.02.2025 року виданою командиром ВЧ НОМЕР_1 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 з 16.11.2022 року по 16.12.2022 рік, з 31.03.2023 року по 14.06.2023 рік, з 26.06.2023 року по 12.09.2023 рік, з 29.09.2023 року по 11.12.2023 рік, з 14.12.2023 року по 19.01.2024 рік, з 27.09.2024 року по 23.12.2024 рік брав участь у заходах із забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій області, Покровському районі, Очеретинській СГр, с. Водяне, м. Лиман, Волноваському районі, м. Вугледар, Великоновосілківській СГр, с. Макарівка, с. Старомайорське, Херсонській області, Херсонському районі, ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 .
Підставою участі ОСОБА_1 у зазначених заходах зазначено: журнал бойових дій ВЧ НОМЕР_1 інв №175/дск від 28.10.2022, інв №35/дск від 01.03.2023, інв. №63/дск від 19.06.2023 року, інв. №87/дск від 04.09.2023, інв. №104/дск від 14.11.2023, інв. №1/дск від 01.01.2024, інв. №5/дск від 24.02.2024, інв №6/дск від 27.04.2024, інв. №13/дск від 01.07.2024, інв. №22/дск від 13.09.2024, інв. №44/дск від 07.11.2024.
Проте, попри залучення ОСОБА_1 до участь у заходах із забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, додаткова винагорода на підставі постанови КМУ №168 в період з 01.11.2023 року по 01.01.2024 року, з 01.01.2024 року по 23.12.2024 року у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах ОСОБА_1 в повному обсязі не виплачувалася.
Доказом цього є виписка по зарплатному картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 20.12.2022 року по 10.01.2025 рік, з якого вбачається, що від ВЧ НОМЕР_1 додаткова винагорода за спірні період в повному обсязі не виплачувалася.
Також, ця обставина доведена на підставі довідки про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення (усіх його видів), виданої ВЧ НОМЕР_1 .
Відтак, бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2023 року за період з 01.11.2023 року по 01.01.2024 року, з 01.01.2024 року по 23.12.2024 року у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах в повному обсязі є протиправною.
Щодо бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 07.11.2022 року по 23.01.2025 року грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року, на 01.01.2021 року, на 01.01.2022 року, 01.01.2023 року, 01.01.2024 року, 01.01.2025 рік на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в повному обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Виходячи з положень ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворень відповідно до законів України, військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704 (далі – Постанова № 704) встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Положення пункту 2 Постанови № 704 закріплюють, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
В Додатку 1 до постанови № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Згідно зазначеної тарифної сітки для 30 тарифного розряду (відповідно до посади на якій я проходив військову службу в період з 01.03.2018 року по день звільнення з військової служби) встановлено коефіцієнт 3,36 та для звання полковник медичної служби – 0,84.
Згідно з п.4 Постанови № 704 (в редакції від 01.01.2018 року), установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704. 
Однак, пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови № 704 було викладено у новій редакції, а саме: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14».
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду по справі №826/6453/18 від 29.01.2020 року пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» визнано противним та скасовано, тобто з моменту набрання законної сили цією постановою діє попередня редакція Постанови №704. 
Разом з тим положенням пункту 3 розділу II Закону України від 06.12.2016 року N 1774-VIII, яке не втратило чинності, встановлено заборону застосування розміру мінімальної заробітної плати при проведенні розрахунку посадових окладів, замість неї застосуванню підлягає прожитковий мінімум, встановлений Законом України про державний бюджет України на відповідний календарний рік.
Тобто, починаючи в період проходження служби в 2022 та 2023 роках розмір грошового забезпечення та грошової допомоги на оздоровлення мав розраховуватися шляхом множення розміру прожиткового мінімум для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2022 року (2481 гривень), станом на 01.01.2023 рік (2684 гривень), станом на 01.01.2024 рік (3028 гривень), на 01.01.2025 року (3028 гривень) на відповідний тарифний коефіцієнт, встановлений додатками 1, 12, 13, 14 Постанови №704. 
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19).
Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.09.2022 року у справі №500/1813/1 та постанови від 22.09.2022 року у справі №500/3840/21 з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили , згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону № 1082-ІХ із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Подібні правовідносини вже були предметом розгляду Верховним Судом у справі №440/6017/21 (постанова від 02.08.2022). 
Так, у постанові від 02.08.2022 у згаданій справі Верховний Суд на підстав аналізу наведених вище норм права дійшов таких правових висновків:
- з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;
- через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом № 1082-IX, у осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку №45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
У подальшому такий висновок був підтриманий Верховним Судом у справах №120/8603/21-а (постанова від 31.08.2022) та №500/1813/21 (постанова від 12.09.2022). 
Окрім цього, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року у справі № 320/29450/24 було визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Згідно із ст. 6 КАС України Суд, при вирішенні справи, керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Одним із основоположних принципів правової та демократичної держави, який закріплений ч.1 ст. 8 Конституції України, є принцип верховенства права, одним із елементів якого, виходячи з доповіді Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія) від 04.04.2011 року, є правова визначеність. Держава повинна зробити текст закону легко доступним, закон має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (рішення ЄСПЛ по справі «Веніамін Тимошенко та інші проти України»). 
З усталеної практики ЄСПЛ вбачається, що поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України, «C.G. та інші проти Болгарії» та інші).
ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, проґалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справі «Кантоні проти Франції). 
У рішенні по справі «Щокін проти України» Високий Суд зазначив наступне: вирішення колізій у законодавстві завжди має тлумачиться на користь особи (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Заяви №№ 23759/03 та 37943/06, від 14 жовтня 2010 року). У цьому рішенні ЄСПЛ визначено концепцію якості закону, наявна вимога, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Як зазначається в рішенні відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості і точності, порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік» від 02.12.2021 р. №1928-IX прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2481 гривень (з 01.01.2022 року). 
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» від 03.11.2022 р. №2710-IX прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2684 гривень (з 01.01.2023 року).
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» від 09.11.2023 р. № 3460-IX прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028 гривень (з 01.01.2024 року).
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік» від 19.11.2024 р. № 4059-IX прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028 гривень (з 01.01.2025 року).
Таким чином, вихідний показник, який повинен братися для перерахунку показників значень для визначення розміру окладу за посадою та військовим званням позивача повинен складати у 2022 році – 2481 грн., у 2023 році – 2684 грн., у 2024 році – 3028 грн., у 2025 році – 3028 грн.
Відтак, бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 07.11.2022 року по 23.01.2025 року грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року, на 01.01.2021 року, на 01.01.2022 року, 01.01.2023 року, 01.01.2024 року, 01.01.2025 рік на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704 є протиправною.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача перерахувати суму грошової допомоги для оздоровлення, суд зазначає наступне.
Порядок виплати такої допомоги врегульований розділом XXIII «Виплата грошової допомоги для оздоровлення» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджена Наказом Міністерства оборони України від 7 червня 2018 року № 260. 
Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
З урахуванням того, що грошове забезпечення позивача підлягає перерахунку, сума грошової допомоги для оздоровлення за 2022 та 2023 також має бути нарахована та виплачена виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704. 
Стосовно бездіяльності відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 належних сум грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки в 2022 році (за 30 днів), в 2023 році (за 5 днів), в 2024 (за 30 днів) та за дні невикористаної додаткової відпустки як УБД в 2023 (за 14 днів), в 2024 (за 14 днів), суд зазначає.
Згідно п.1 ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються. 
Пунктом 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. 
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".
Згідно пункту 3 розділу ХХХІ Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. 
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня. 
Відповідно до пункту 6 розділу ХХХІ Порядку № 260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. 
Як вбачається з витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_4 (резервний батальйон, до якого ОСОБА_1 було у лютому 2025 року переведено з ВЧ НОМЕР_1 ) № 91 від 01.04.2025 року, ОСОБА_1 :
- в 2022 році щорічна основна відпустка не надавалася;
- в 2023 році щорічна основна відпустка використана в розмірі 25 днів з загальної кількості 30 днів на рік;
- в 2024 році щорічна основна відпустка не надавалася та грошова компенсація за невикористані дні відпустки не нараховувался та не виплачувалася. 
За таких обставин, бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік у розмірі 30 діб, 2023 рік у розмірі 5 діб, 2024 рік у розмірі 30 діб, а загалом – 65 діб, є протиправною.
Положенням ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. 
Статтею 12 вказаного Закону встановлені відповідні пільги учасникам бойових дій, зокрема відповідно до п. 12 використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно з ст. 162 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. 
Відповідно до ч. 8 ст. 101 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. 
Положеннями частин 14-19 Закону №2011-XII встановлено наступне:
14. …У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. …
17. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. 
18. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. 
19. Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію. 
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється. 
Тобто, спірні правовідносини виникли в особливий період.
З аналізу вищенаведених положень можна дійти висновку, що норми Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, а лише призупиняють використання таких відпусток в особливий період. 
Відповідно до ч. 5 ст. 242 при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
16.05.2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянув зразкову справу №640/4218/18 щодо невиплати учасникам бойових дій компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки в якій дійшов наступних висновків: 
«Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави Суду для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов. …Підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Так, відповідно до частини 14 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Тому, Суд зазначає, що норми Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2018 рік. 
Суд вважає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі».
Аналогічний правовий висновок щодо виплати компенсації за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки у разі звільнення військовослужбовців з військової служби Верховний Суд виклав у постанові від 21.08.2019 по справі №620/4218/18. 
Положеннями а.3 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
Відтак, в період з 12.05.2023 року по 23.01.2025 рік позивачу належало право на отримання додаткових щорічних відпусток як учаснику бойових дій. 
Частинами 3, 5, 6 Розділу XXXI «Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, встановлено можливість виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, за минулі роки.
З витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_4 (резервний батальйон, до якого ОСОБА_1 було у лютому 2025 року переведено з ВЧ НОМЕР_1 ) №91 від 01.04.2025 року, ОСОБА_1 вбачається, що додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2023-2025 року у розмірі 42 доби не використовувалася та не компенсувалася. 
На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що з 12.05.2023 року по 23.01.2025 рік позивач не мав змоги використати дні додаткових щорічних відпусток як учасник бойових дій у зв`язку із введенням особливого стану на території України, відповідач при звільненні позивача з військової служби 23.01.2025 року, повинен був провести підрахунок кількості належних позивачу днів щорічних додаткових відпусток як учаснику бойових дій, нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за такі невикористані дні відпусток у розмірі 42 доби, відтак бездіяльність відповідача в цій частині є протиправною.
Стосовно бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2022 року по 23.01.2025 року відповідно до приписів абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Частинами 2 та 3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
При цьому, грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Підстави для проведення індексації визначені статтею 4 Закону №1282-ХІІ, відповідно до якої індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. 
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. 
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. 
Статтею 5 Закону №1282-ХІІ врегульовано, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. 
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Статтею 9 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів. 
В статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» зазначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно з ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями (далі Порядок №1078). 
Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету. 
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. 
Тобто, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. 
В свою чергу, сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
З аналізу наведених вище нормативно-правових актів, слідує що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації. 
На законодавчому рівні розмір посадового окладу військовослужбовців був встановлений у січні 2008 року (постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №1294)) та в подальшому такий був змінений (зріс) у березні 2018 року (постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704)).
У зв`язку з підвищенням у березні 2018 року посадових окладів правила нарахування індексації не змінилися та березень 2018 року став базовим місяцем для нарахування індексації, а обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з квітня 2018 року (місяця наступного за місяцем підвищення тарифних ставок). 
При цьому, визначення березня 2018 року як базового місяця у межах даної справи не є спірним, позаяк відповідач у своєму відзиві на позов зазначив, що виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовців з 01 грудня 2018 року відбувалась з встановленням місяця підвищення доходу (базового місяця) березень 2018 року. 
Як встановлено судом з наявної в матеріалах справи довідки №757 від 06.03.2025 позивачу нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення за період з 22.07.2021 по 31.12.2022 з урахуванням базового місяця березень 2018 року.
У позовній заяві позивач вказує, що у межах спірних правовідносин відповідач безпідставно не врахував норми абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078. 
Так, згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (застосовується з 1 січня 2016 року).
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. 
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту. 
Згідно з пунктом 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
У пункті 4 Порядку №1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. 
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. 
Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. 
Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру. 
До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у п. 1-1 цього Порядку.
Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, та з огляду на правила й умови нарахування суми індексації-різниці, які встановлені абзацами 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078, повноваження відповідача щодо виплати цієї суми не є дискреційними. 
З урахуванням того факту, що 01.03.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704, якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців, та з огляду на правила пунктів 5, 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, березень 2018 року став місяцем підвищення доходу, за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення.
Отже, для вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу необхідно враховувати розмір підвищення грошового доходу, що відбувся у зв`язку зі зміною посадових окладів, а також суму індексації у місяці підвищення грошового доходу (у березні 2018 року) з метою порівняння цих величин. Сума індексації у березні 2018 року розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу з урахуванням положень абзацу четвертого пункту 5 Порядку №1078.
Разом з цим, відповідно до вимог Закону №1282-XII та Порядку №1078 обов`язок визначення розміру підвищення грошового доходу працівника та суми індексації, що склалася у місяці підвищення цього грошового доходу, а також встановлення факту перевищення розміру підвищення грошового доходу працівника над сумою індексації, що склалася у місяці його підвищення з метою вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу (базовому місяці) покладається безпосередньо на роботодавця.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо неврахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення позивача в період з 07.11.2022 року по 23.01.2025 року з урахуванням базового місяця березня 2018 року.
Щодо підстав для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача. 
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закон №2011-XII). 
Згідно зі ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За приписами ст.117 цього Кодексу, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Таким чином, слід дійти до висновку, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм Кодексу законів про працю України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.
Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення Кодексу законів про працю України, а саме статей 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин. 
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Суд зазначає, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. 
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08.04.2010 року у справі Меньшакова проти України, а саме у п.57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15.09.2015 року провадження №21 1765а15), та підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. 
Зважаючи на приписи ч.2 ст.116 Кодексу законів про працю України, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу належні суми додаткової винагороди, перерахованого грошового забезпечення та сум компенсації за невикористані відпустки, грошову допомогу на оздоровлення, у день звільнення – 23.01.2025 року, проте свій обов`язок у повному обсязі досі не виконав. Тому, відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку до моменту фактичної виплати заборгованості.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 за несвоєчасно виплачені доходи, то суд вказує про таке.
Статтею 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі - Закон №2050-III) установлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати/грошового забезпечення). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок №159) відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Згідно зі статтею 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Статтею 4 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Ураховуючи, що відповідачем не здійснено виплату індексації грошового забезпечення сум за спірний період, тому вимога про виплату компенсації втрати частини доходів є передчасною.
За таких обставин позовні вимоги щодо проведення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не підлягають задоволенню.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 січня 2024 року по справі №200/7529/20-а.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. 
Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.
VI. Розподіл судових витрат
Щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правову допомогу в сумі 35000,00 грн., суд зазначає наступне.
На підтвердження заявлених до стягнення витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, представник позивача додав копію витягу з договору № 19/04/25-1 від 19.04.2025 року про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Барвенко Я.В; копія акту приймання-передачі наданих послуг від 05.07.2025 року за Договором про надання правової допомоги № 19/04/25-1 від 19.04.2025 року; копію квитанції про оплату послуг № 05/07/25 від 05.07.2025 року до Договором про надання правової допомоги № 19/04/25-1 від 19.04.2025 року.
Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено що розмір витрат, яка сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
Суд, вирішуючи питання про відшкодування судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, у відповідності до частини п`ятої статті 242 КАС України також враховує висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові 21.01.2021 №280/2635/20, відповідно до якого КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Європейським судом з прав людини від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.
Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд враховує під час вирішення такого питання.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, вважає, що заявлені представником позивача до відшкодування 35000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку представник позивача просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд звертає увагу на те, що дана категорія справи відноситься до справ незначної складності, що не потребує значного часу на опрацювання нормативно-правових актів, пошуку в Єдиному державному реєстрі судових рішень та вивчення практики в аналогічній категорії справ, розглядалась справа в письмовому провадженні. Тобто з позиції суду підготовка позову у цій справі не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи. Відтак, з огляду на обсяг наданих адвокатом послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 5000,00 грн.
Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем виступала його посадова чи службова особа.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», а отже розподіл судового збору у даній справі судом не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 77, 161,245, 255, 293, 295 КАС України, суд -
В И Р І Ш И В:
1.Адміністративний позов задовольнити частково.
2.Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2023 року за період з 01.11.2023 року по 01.01.2024 року, з 01.01.2024 року по 23.12.2024 року у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах в повному обсязі, протиправною.
3.Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2023 року за період з 01.11.2023 року по 01.01.2024 року, з 01.01.2024 року по 23.12.2024 року у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах в повному обсязі. 
4.Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за період з 07 листопада 2022 року по 23 січня 2025 року грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 року, 01.01.2023 року, 01.01.2024, 01.01.2025 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
5.Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за період з 07 листопада 2022 року по 23 січня 2025 року нарахувати та виплатити грошове забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 року, 01.01.2023 року, 01.01.2024, 01.01.2025 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
6.Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування під час складання грошового атестату щодо ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704 за період з 07 листопада 2022 року по 23 січня 2025 року.
7.Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виготовити та направити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , новий грошовий атестат виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704 за період з 07 листопада 2022 року по 23 січня 2025 року.
8.Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошової допомоги на оздоровлення при наданні щорічної основної відпустки за 2022 рік, 2023 рік виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
9.Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошової допомоги на оздоровлення при наданні щорічної основної відпустки за 2022 рік та 2023 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
10.Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік у розмірі 30 діб, 2023 рік у розмірі 5 діб, 2024 рік у розмірі 30 діб, а загалом – 65 діб , та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023, 2024 та 2025 рік у загальному розмірі за 42 доби, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
11.Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік у розмірі 30 діб, 2023 рік у розмірі 5 діб, 2024 рік у розмірі 30 діб, а загалом – 65 діб, та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023, 2024 та 2025 рік у загальному розмірі за 42 доби, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704.
12.Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2022 по 23.01.2025 рік із застосування базового місяця (місяця підвищення доходів) березня 2018 року. 
13.Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2022 по 23.01.2025 рік із застосуванням базового місяця (місяця підвищення доходів) березня 2018 року.
14.Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби з 23.01.2025 року по день фактичної виплати усіх належних ОСОБА_1 сум.
15.Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 понесені судові витрати на професійну правову допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.
В решті позовних вимог відмовити.
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_8 .

Суддя Оксана БОЙКО