ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2026 року
м. Київ
справа № 946/8619/23 
провадження № 51-1001км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 березня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 146, ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК), 

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 березня 2024 року  ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 146 КК на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 121 КК на строк 10 років. На підставі ст. 70 КК ОСОБА_6 за сукупністю кримінальних правопорушень визначено остаточне покарання шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Строк покарання ОСОБА_6 вирішено обчислювати з моменту його фактичного затримання та взяття під варту, тобто з 07 жовтня 2023 року, та зараховано йому відповідно до ч. 5 ст. 72 КК в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 07 жовтня 2023 року до набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів, а також процесуальних витрат.
Відповідно до обставин, установлених районним судом та детально наведених у вироку, ОСОБА_6 22 квітня 2023 року о 19:31, перебуваючи біля відділення АТ «Ощадбанк» на вул. Михайла Грушевського, 1 в м. Ізмаїлі Одеської області, куди він прийшов на прохання особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження (далі - Особа_1), де в них виник спільний кримінально протиправний умисел, направлений на викрадення людини - ОСОБА_8 з метою транспортування останнього до місця, визначеного Особа_1.
Реалізуючи свій спільний кримінально протиправний умисел, направлений на викрадення людини, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою транспортування ОСОБА_8 до визначеного Особою_1 місця, ОСОБА_6 та Особа_1, діючи умисно, проти волі ОСОБА_8 , використовуючи психологічний тиск та фізичну силу, взяли останнього під руки та незаконно заштовхали на заднє пасажирське сидіння салону автомобіля марки «Daewoo» модель «Lanos» (д. н. з. НОМЕР_1 ), який на той час перебував у користуванні Особа_1, тим самим позбавили права ОСОБА_8 на вільне пересування, та поїхали з місця події.
У подальшому ОСОБА_6 та Особа_1 привезли та утримували ОСОБА_8 проти його волі біля домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , після чого цього ж дня близько 20:00, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_8 був звільнений та відпущений.
Своїми діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 146 КК, а саме незаконне викрадення людини.
Крім того, 22 квітня 2023 року в період часу з 19:31 до моменту звільнення ОСОБА_8 , тобто приблизно до 20:00, більш точного часу не встановлено, у ОСОБА_6 та Особа_1, які в цей час пересувались містом Ізмаїлом в автомобілі «Daewoo Lanos», після того, як вони спільно, незаконно викрали ОСОБА_8 з мотивів особистої неприязні до нього, через його можливі протиправні дії, пов`язані з крадіжкою майна з території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , та відчуттям уявного відновлення справедливості, виник спільний кримінально протиправний умисел, направлений на умисне спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень з метою примушування останнього зізнатися у крадіжці майна.
Реалізуючи свій спільний кримінально протиправний умисел ОСОБА_6 та Особа_1, діючи з єдиним умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, за допомогою невстановленого знаряддя, спричинили ОСОБА_8 тілесні ушкодження, які викликали небезпечні для життя явища, внаслідок яких в період часу з 22:15 22 квітня 2023 року до 01:15 23 квітня 2023 року, більш точного часу не встановлено, за адресою: АДРЕСА_3 , настала смерть ОСОБА_8 . 
Своїми діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, вчинене групою осіб.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 16 грудня 2025 року залишив без змін вирок районного суду, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника - без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 (кожен окремо), за аналогічними доводами, просять скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свою позицію обґрунтовують (кожен окремо у своїй касаційній скарзі) тим, що районний суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, неправильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення і, як наслідок, кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 146, ч. 2 ст. 121 КК, адже, як наполягають касатори (кожен окремо), докази, покладені в основу вироку, не підтверджують того факту, що саме ОСОБА_6 вчинив інкриміновані дії.
Зокрема, на думку сторони захисту, поза увагою суду залишилось те, що: - свідок ОСОБА_9 наносив потерпілому ОСОБА_8 удари рукою по голові, однак у вироку цей факт не відображено; - не всі відеозаписи з камер відеоспостереження щодо маршруту автомобіля ОСОБА_10 містять чіткі дані за якими можна ідентифікувати транспортний засіб; - належним чином не перевірено, що потерпілий ОСОБА_8 , слідуючи додому та перебуваючи поза полем обзору камер відеоспостереження, без наявності свідків або очевидців, міг мати конфлікт, сутички, бійки, падіння в результаті яких отримав тілесні ушкодження, враховуючи, що потерпілий вів паразитичний спосіб життя; - ставлять під сумнів показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та, як наслідок, уважають хибними, непослідовними та неправдивими; - наполягають, що в машині ОСОБА_13 сліди крові потерпілого залишені за інших обставин, однак суд не встановив, за яких саме обставин це відбулось; - акцентують, що орган досудового розслідування та експерт належним чином не встановили механізму утворень тілесних ушкоджень на потерпілому, а тому висновки суду щодо нанесення саме засудженим тілесних ушкоджень ОСОБА_8 предметами, вилученими з транспортного засобу, не відповідають фактичним обставинам справи; - не допитано безпосереднього свідка подій ОСОБА_14 , яка перебувала в машині та бачила перебіг подій.
Крім іншого наполягають (кожен окремо), що суди попередніх інстанцій порушили право на захист засудженого ОСОБА_6 , оскільки останній не володіє українською мовою, тому суд зобов`язаний був забезпечити йому перекладача з російської на українську мову.
Додають (кожен окремо), що районний суд безпідставно відмовив засудженому: - у заміні захисника - адвоката ОСОБА_15 , який, на думку сторони касаторів, не здійснював належного захисту ОСОБА_6 , внаслідок чого вважають, що слідчі дії/судовий розгляд, проведені за участі цього адвоката, здійснено з порушенням; - в об`єднанні кримінальних проваджень щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_6 ; - а також у клопотанні про проведення слідчого експерименту із засудженим.
Таким чином, на підставі зазначеного вище, касатори (кожен окремо) зазначають, що на всі ці порушення зверталась увага апеляційного суду, однак цей суд формально розглянув скарги, тому вважають, що вирок районного суду та ухвала суду апеляційної інстанції не відповідають вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК), в зв`язку з чим їх необхідно скасувати.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечила проти їх задоволення, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційних скаргах. Він є судом права, а не факту і під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Оспорювання засудженим та його захисником установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, враховуючи вимоги ст. 438 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Таким чином доводи засудженого і його захисника про те, що суди попередніх інстанцій не перевірили версію сторони захисту щодо нанесення ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_8 ударів рукою по голові; що не всі відеозаписи з камер відеоспостереження щодо маршруту автомобіля ОСОБА_10 містять чіткі дані за якими можна ідентифікувати транспортний засіб; щодо причини смерті потерпілого ОСОБА_8 стосуються фактичних обставин і не є предметом перевірки касаційного суду.
Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційних скарг сторони захисту щодо неправильної, на їх думку, оцінки судами досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності, недопустимості чи недостовірності окремих досліджених судом доказів.
Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, покликаються у своїх скаргах касатори, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Крім того, варто зауважити, що у касаційних скаргах сторони захисту не порушується питання про недопустимість доказів з огляду на ст. 87 КПК, а йдеться про їх неправильну оцінку, недостовірність та недостатність для висновку про наявність в діях ОСОБА_6 складів інкримінованих йому кримінальних правопорушень. 
Разом із тим під час перегляду оскаржуваних судових рішень судом касаційної інстанції не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 146, ч. 2 ст. 121 КК, належним чином вмотивовано дослідженими під час судового розгляду доказами (показаннями обвинуваченого, свідків, експерта, письмовими доказами у справі, висновками експертиз, детально відображеним у вироку), які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Колегія суддів уважає надану оцінку доказам судами попередніх інстанцій правильною. 
Верховний Суд відхиляє аргументи сторони захисту щодо недоведення належними й допустимими доказами наявності у діях ОСОБА_6 ознак інкримінованих злочинів, з огляду на таке.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 146 КК, тобто за незаконне викрадення людини, та ч. 2 ст. 121 КК, зокрема, за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, вчинене групою осіб.
Так, кримінальна відповідальність за незаконне викрадення людини (ч. 1 ст. 146 КК) настає у разі таємного або відкритого вилучення особи проти її волі з місця її перебування (місця проживання, роботи, навчання, відпочинку, під час прямування транспортним засобом тощо) та переміщення в інше місце, визначене викрадачем, наприклад, в інший будинок, гараж, підвал, тощо, де особа утримується в неволі. Воно може здійснюватися шляхом активних дій із застосуванням насильства, погрози насильством, із використанням безпорадного стану особи (малолітній вік, хворобливий стан, недієздатність), обману, коли потерпілий сам іде з викрадачем у те місце, де згодом примусово утримуватиметься, не підозрюючи про це. Основним об`єктом цього злочину є фізична свобода конкретної особи, а додатковим - життя, здоров`я особи, особиста безпека, відносини власності, тощо.
Що стосується ч. 2 ст. 121 КК, то кримінальна відповідальність за це правопорушення настає у разі заподіяння особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого. Для застосування ч. 2 ст. 121 КК обов`язковою і необхідною умовою є встановлення причинного зв`язку між тяжкими тілесними ушкодженнями і смертю, що настала.
За версією сторони захисту, потерпілий ОСОБА_8 самостійно, без примусу та застосування до нього фізичної сили і нанесення йому тілесних ушкоджень самостійно сів в автомобіль ОСОБА_9 , однак районний суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, спростував цю версію сукупністю доказів, досліджених безпосередньо, зокрема: - показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_16 (працівників управління поліції охорони в Одеській області), ОСОБА_17 (товариша ОСОБА_8 , очевидця того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 силою заштовхали ОСОБА_8 в автомобіль), ОСОБА_18 (чоловіка, до якого привезли ОСОБА_8 , щоб останній вирішив питання зі свідком щодо крадіжки речей з гаража), ОСОБА_19 (матері загиблого, яка проживала з останнім, та повідомила, що син того дня прийшов додому близько 22:00 із синцями на обличчі та повідомив їй, що його побили, а вже зранку 25 квітня 2023 року вона разом із співмешканцем знайшла його мертвим, після чого викликала поліцію), ОСОБА_20 (співмешканець ОСОБА_19 , який повідомив, що того дня ОСОБА_8 прийшов додому побитий з опухлим обличчям та повідомив, що його побили, імен не називав, а вранці вони знайшли його мертвим); - даними протоколів огляду місця події, трупа, обшуку транспортного засобу; - даними протоколів слідчого експерименту та впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_17 , та даними відеозапису з місця події, та іншими доказами, детально відображеними у вироку.
Районний суд, з урахуванням зазначених вище доказів їх сукупності, констатував, що ОСОБА_8 не бажав та не висловлював бажання їхати разом з ОСОБА_9 , який із застосування сили намагався посидити його в автомобіль, а також не давав потерпілому можливості піти з місця події. Далі, не впоравшись самостійно з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 покликав на допомогу обвинуваченого ОСОБА_6 , який, прибувши на місце, відразу допоміг із застосуванням фізичної сили посадити ОСОБА_8 в автомобіль. Про відсутність добровільної згоди в ОСОБА_8 сідати в автомобіль свідчить застосування сили відносно нього, характерної для затягування в автомобіль, спочатку водієм автомобіля ( ОСОБА_9 ), а згодом і разом з ОСОБА_6 . Також цей суд, дослідивши відео з місця події за участі сторін провадження, ствердив, що по приходу ОСОБА_6 , ОСОБА_8 не подавав йому руку, щоб той допоміг піднятися потерпілому, а навпаки ОСОБА_6 з іншою особою нахилилися до ОСОБА_8 , який сидів на бордюрі з опущеними донизу руками, захопили його під руки та потягли в бік автомобіля, перед яким сталася метушня, характерна для опору проти того, щоб сісти в авто.
Водночас, як правильно зауважили суди, ОСОБА_8 був позбавлений можливості вибирати за своєю волею місце перебування, починаючи з того моменту, коли до нього вийшов водій авто та намагався примусово посадити в автомобіль, про що вказують рухи, характерні для тяганини за руку ОСОБА_8 , від чого останній сів на асфальтове покриття, що свідчить про опір ОСОБА_9 та ОСОБА_6 сідати в машину. А вже коли ОСОБА_8 примусово відкрито протиправно посадили в автомобіль, то він таким чином був викрадений. Далі ОСОБА_8 примусово утримували в автомобілі до моменту його звільнення біля будинку свідка ОСОБА_18 .
Таким чином, колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій, що зазначені вище докази повністю спростовують показання як обвинуваченого ОСОБА_6 , так і ОСОБА_9 , про те, що ОСОБА_8 добровільно сів в автомобіль.
Верховний Суд також критично оцінює доводи засудженого про те, що ОСОБА_8 мав можливість вийти з автомобіля під час руху, бо він сидів біля дверцят, адже такий маневр виявляється небезпечним для життя та здоров`я особи та є невиправданим з точки зору самозбереження. До того ж, враховуючи, що ОСОБА_6 разом з іншою особою примусово силою посадили ОСОБА_8 в автомобіль, то намагання останнього втекти від них були би марними, адже його би знову схопили та примусово посидили би в автомобіль, при цьому такі намагання ОСОБА_8 , безумовно, викликали би більшу агресію відносно нього. Тому, оскільки ОСОБА_8 відкрито захопили та утримували, то він був саме викрадений. Враховуючи, що в цьому брав участь у тому числі й ОСОБА_6 , то його вина у вчиненні цього злочину, на думку суду, є доведеною поза розумним сумнівом.
При цьому невжиття заходів щодо припинення вчиненню злочину з боку працівників поліції охорони ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , як про те зазначено в касаційній скарзі, не може свідчити про невчинення ОСОБА_6 цього злочину, адже вказані свідки не бачили моменту самого викрадення, а лише незначний проміжок часу під час проїзду повз місця події, коли біля потерпілого перебував ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_17 , які в цей момент жодних активних протиправних дій не вчиняли. Неповідомлення свідком ОСОБА_17 правоохоронних органів про викрадення потерпілого також не може свідчити про невчинення цього злочину ОСОБА_6 , адже наявність або відсутність складу злочину жодним чином не залежить від правосвідомості свідків та від їх дій щодо припинення чи упередження вчинюваного кримінального правопорушення. З чим погоджується і Суд.
Наполягання сторони захисту на тому, що показання свідків ОСОБА_11 й ОСОБА_12 є хибними, непослідовними та не відповідають дійсності колегія суддів відхиляє, адже, як встановили суди, показання свідки надавали невимушено, без стороннього тиску та повністю підтверджуються обставинами встановленими під час судового розгляду і співвідноситься з іншими доказами у провадженні, які суд визнав достовірними. Крім того, апеляційний суд з цього приводу зазначив, що сторона захисту не наводила об`єктивних причин, які могли бути підставою для обмови у вчиненні злочинів обвинуваченого ОСОБА_6 , та яку мету переслідували свідки у такому випадку, тому їх показання суд визнав об`єктивними та такими, що впливають на встановлення фактичних обставин кримінального провадження.
Також колегія суддів відхиляє доводи касаційних скарг про відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, виходячи з наступного.
Сторона захисту наполягає на тому, що ОСОБА_8 , який вів бродячий спосіб життя, міг отримати тілесні ушкодження, від яких останній помер, за інших обставин, а не під час поїздки в машині «Daewoo Lanos».
Однак, показаннями самого засудженого та свідків, а також даними відеозапису з місця події підтверджується факт перебування ОСОБА_6 разом з ОСОБА_8 на задньому пасажирському сидінні автомобіля «Daewoo Lanos», після того як засуджений спільно із ОСОБА_9 заштовхали силою ОСОБА_8 проти його волі на заднє пасажирське сидіння автомобіля «Daewoo Lanos», куди також сів засуджений, а за кермо цього авто сів ОСОБА_9 .
Тобто суди дійшли логічного висновку, що під час руху автомобіля (з моменту викрадення ОСОБА_8 до приїзду до будинку свідка ОСОБА_18 ) учасники події в транспортному засобі не пересідали і ОСОБА_6 дійсно сидів на задньому пасажирському сидінні автомобіля «Daewoo Lanos» разом із ОСОБА_8 і наносив останньому тілесні ушкодження, про що свідчать дані висновків судово-медичної імунологічних експертиз № 872 від 05 червня 2023 року, відповідно до якого, кров, виявлена на матерчатій обшивці заднього сидіння, вилученої з автомобіля «Daewoo Lanos» під час обшуку, належить загиблому ОСОБА_8 , а також № 904 від 20 червня 2023 року, згідно з яким, слина, виявлена на правій кросівці з пари кросівок «Sоnata», вилучених з автомобіля «Daewoo Lanos», яким користувався ОСОБА_9 , та на одязі загиблого ОСОБА_8 , а саме на чоловічих кофті та штанах, належить останньому.
Колегія суддів погоджується з висновком, що ці докази беззаперечно вказують на те, що ОСОБА_8 дійсно перебував в автомобілі «Daewoo Lanos», а також те, що йому були завдані тілесні ушкодження у цьому ж транспортному засобі, адже в іншому випадку, за умови простого переїзду без завдання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, залишення крові та слини в цьому автомобілі виключається. Утворення таких специфічних біологічних слідів (крові та слини) постраждалого в салоні автомобіля можна пояснити тільки внаслідок фізичного впливу на нього з послідуючим їх виділенням та залишенням в салоні автомобіля поза його волею, адже залишення їх спеціально особою шляхом їх умисного виділення в салоні автомобіля при звичайній взаємодії, заснованій на доброзичливих відносинах, є неможливим та не прийнято в суспільстві.
Також суди зазначили, що враховуючи те, що ОСОБА_8 була завдана закрита черепно-мозкова травма з множинними внутрішньо-мозковими крововиливами, а також з крововиливами в м`яких тканинах голови шляхом завдання одного або більшої кількості ударів у голову (що підтверджується відповідним висновком експерта № 218 від 29 травня 2023 року з додатками), то виявлена кров потерпілого на обшивках сидіння автомобіля виникла саме внаслідок її виділення як з будь-якого отвору голови (наприклад, носу, ротової порожнини), так і з травматичної рани, яку свідки не бачили через незначний розмір, через незначне проявлення відразу після нанесення або через її розташування у прикритій ділянці голови, наприклад, волоссям чи капюшоном, яким потерпілий користувався, судячи з даних відеозаписів. Те, що у потерпілого була зовнішня кровотеча також вбачається і з описової частини висновку судово-медичної експертизи № 218 від 29 травня 2023 року, в якій зазначено, що під час зовнішнього дослідження трупу було зафіксовано те, що волосяна ділянка голови та обличчя безладно та хаотично забруднені згустками крові темно-червоного кольору. Саме таке хаотичне забруднення волосяної ділянки голови та обличчя й пояснює чому свідки, у тому числі ОСОБА_18 та ОСОБА_21 говорили про те, що потерпілий ОСОБА_8 був брудним та з опухлою головою.
Між тим варто зауважити, що у цьому кримінальному провадженні є як прямі, так і непрямі докази на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у незаконному викрадені потерпілого, зокрема, показання свідка ОСОБА_17 та дані дослідженого відеозапису, прямо вказують на це.
Але, як правильно зазначили суди, з досліджених доказів убачається, що дійсно відсутні прямі докази на підтвердження винуватості ОСОБА_6 в умисному завданні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , що спричинили смерть останнього у складі групи осіб. Зокрема, не вдалося допитати очевидця цього злочину - свідка ОСОБА_22 , яка перебувала в автомобілі, в якому перевозили потерпілого та в якому йому були завдані тілесні ушкодження. Хоча її неодноразово викликали до суду належним чином, але самостійно вона не з`явилася жодного разу, а з огляду на те, що вона одноосібно виховує дитину з інвалідністю, тому суд, в силу ч. 3 ст. 140 КПК, був позбавлений можливості застосувати щодо неї привід. До того ж, з огляду на те, що вона спільно проживає однією сім`єю з ОСОБА_9 , то має право відмовитися від дачі показань.
Однак скоєння цього злочину саме ОСОБА_6 суд встановив на підставі сукупності інших наведених вище, належних, детально проаналізованих і допустимих непрямих доказів, які з урахуванням обставин цього кримінального провадження та висунутих на свій захист непослідовних версій обвинуваченим щодо обставин отримання потерпілим смертельних тілесних ушкоджень, що не узгоджуються із вказаними доказами, дозволили встановити суду винуватість ОСОБА_6 в умисному завданні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 у складі групи осіб, що спричинило смерть потерпілого, відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».
Що стосується кваліфікуючої ознаки у виді смерті потерпілого за ст. 121 КК, то, виходячи з даних висновку судово-медичної експертизи, безумовно, саме завдані тілесні ушкодження потерпілому спричинили його смерть. А щодо кваліфікуючої ознаки групи осіб за цією ж статтею, то Суд звертає увагу на те, що для її наявності відповідно до ч. 1 ст. 28 КК не вимагається, щоб учасники групи мали попередню домовленість між собою про спільне вчиненні цього злочину, конкретно у цьому випадку обов`язковою умовою є лише участь у вчиненні злочину декількох (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою. І не має значення від чийого саме удару настала смерть потерпілого, для настання відповідальності є достатнім, щоб інший виконавець своїми діями (або бездіяльністю) сприяв чи значно полегшував вчиненню злочину іншим виконавцем.
З досліджених доказів (зокрема з відеозапису викрадення потерпілого) вбачається, що один виконавець не міг самостійно виконати необхідні дії для досягнення бажаного результату, і тільки лише за допомогою ОСОБА_6 , який активними діями сприяв, вдалося викрасти потерпілого. Саме викрадення потерпілого і зробило в подальшому можливим нанесення йому тілесних ушкоджень з метою розправи над ним та примушування його до зізнання у вчиненні крадіжки. Усі вказані обставини у сукупності вказують на те, що ОСОБА_6 , вчиняючи злочини, діяв у складі групи осіб без попередньої змови.
Тому, на підставі зазначеного вище у поєднанні з тим, що потерпілий ОСОБА_8 перед цим був незаконно викрадений, а також у подальшому був незаконно утримуваний в автомобілі «Daewoo Lanos», у тому числі за участю ОСОБА_6 , із застосуванням фізичної сили, з метою вчинення самосуду над ОСОБА_8 з приводу, начебто, вчинення потерпілим крадіжки майна ОСОБА_18 , безумовно, свідчить про те, що потерпілому ОСОБА_8 були завдані, виявлені у нього, тілесні ушкодження, які згодом спричинили його смерть, саме через дії його викрадачів, тобто у тому числі ОСОБА_6 , з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Колегія суддів критично оцінює доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 відмовлено у клопотанні про проведення з ним слідчого експерименту, оскільки, враховуючи наведені вище докази у їх сукупності, покликання касатора лише на норми КПК без жодних обґрунтувань, які саме обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню повинні бути встановлені шляхом проведення слідчого експерименту за його участю та які не можуть бути встановлені за допомогою інших доказів, не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Не заслуговують на увагу доводи касаційних скарг про порушення права на захист ОСОБА_6 через ненадання останньому перекладача з російської на українську мову, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що 23 листопада 2023 року було розпочато судовий розгляд з оголошення прокурором обвинувального акту. Після цього, в порядку ст. 348 КПК, було встановлено особу обвинуваченого - ОСОБА_6 та йому було роз`яснено суть пред`явленого обвинувачення. На запитання головуючого судді українською мовою обвинувачений ОСОБА_6 надавав зрозумілі, чіткі та однозначні відповіді, а також чітко та однозначно зазначив, що обвинувачення йому зрозуміле, і висловив свою позицію щодо цього, а саме про те, що обвинувачення за ч. 1 ст. 146, ч. 2 ст. 121 КК він не визнав, заперечивши свою причетність до злочинів. Далі, з урахуванням позиції обвинуваченого, в порядку, встановленому ст. 349 КПК, після надання сторонам кримінального провадження можливості виступити із вступними промовами, було визначено обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження. При цьому, варто зауважити, що перед вказаними процесуальними діями, перед початком судового розгляду ОСОБА_6 був ознайомлений з його правами та обов`язками, і він зазначив, що їх роз`яснень не потребує. В подальшому було розпочато судовий розгляд, під час якого допитані свідки давали показання російською мовою, обвинувачений ОСОБА_6 при цьому приймав участь у допиті свідків, ставив їм свої запитання, що підтверджується звукозаписами судових засідань.
Також, під час всього судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 був представлений захисником, висловлював свою позицію щодо пред`явленого обвинувачення, таким чином чітко розумів його суть та захищався від нього.
Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується з апеляційним судом, що така позиція ОСОБА_6 є надуманою та необґрунтованою, з огляду на зазначене вище, а також і те, що обвинувачений є громадянином України, народився в Україні та з народження проживає в Україні, здобув повну середню спеціальну освіту в Україні, під час навчання вивчав українську мову, з якої має такі ж успіхи як і з вивчання російської. Раніше він неодноразово був судимим судами України, у тому числі 08 травня 2018 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 1 ст. 263, ст. 348, ст. 70 КК до позбавлення волі на строк 13 років, і як убачається зі змісту цього вироку суду та ухвали Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2022 року судовий розгляд здійснювався українською мовою без залучення перекладача.
Між тим, як зауважив апеляційний суд, під час цього судового провадження обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово звертався до суду з власноручними письмовими клопотаннями, складеними саме українською мовою
Отже, як правильно виснував суд апеляційної інстанції, будь-яких труднощів у розумінні української мови в ОСОБА_6 немає, тому відсутні підстави уважати, що під час розгляду справи було порушено його право на захист.
Також не знайшли свого підтвердження і доводи касаційних скарг щодо порушення права на захист ОСОБА_6 , зокрема, через відмову в заміні йому захисника.
З матеріалів провадження вбачається, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 звертався до суду першої інстанції із клопотанням про заміну захисника за призначенням - адвоката ОСОБА_15 , в задоволенні якого було відмовлено ухвалою районного суду від 13 грудня 2023 року.
Своє рішення районний суд мотивував тим, що ОСОБА_6 не навів жодної з обставин, що передбачені наведеною ст. 78 КПК, при цьому обвинувачений зазначив, що не в змозі залучити самостійно захисника, а тому відповідно до п. 9 ч. 1 ст.17, п. 2 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» від 02 червня 2011 року № 3460-VI рішення про заміну адвоката з підстав неналежного виконання адвокатом своїх зобов`язань за умовами договору приймається виключно Центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Крім того, суд зазначив, що обставини, зазначені ОСОБА_6 , не можуть свідчити про неналежне виконання захисником ОСОБА_15 своїх професійних обов`язків. Більше того, як констатував суд, захисник приймав активну участь у судовому провадженні.
Верховний Суд погоджується судами попередніх інстанцій, що оскільки ОСОБА_6 не мав наміру самостійно залучити іншого захисника за договором, тому суд обґрунтовано відмовив йому у задоволенні клопотання з посиланням на положення ч. 3 ст. 54 КПК, в свою чергу суд апеляційної інстанції, перевіряючи цей довід, не встановив обставин, які б указували на неналежне виконання захисником обов`язків, тому ствердив, що не вбачає підстав уважати, що було порушено право засудженого на відмову від захисника.
Аргументи касаційних скарг про те, що суд безпідставно відмовив засудженому в об`єднанні кримінальних проваджень відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , колегія суддів відхиляє.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, 19 вересня 2023 року до районного суду надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 12023162150000511 за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 146 КК, який ухвалою від 22 вересня 2023 року був повернутий прокурору для усунення виявлених недоліків протягом розумного строку.
Після скасування Одеським апеляційним судом вказаної ухвали про повернення обвинувального акту, кримінальне провадження №12023162150000511 повторно надійшло до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.
Далі ухвалою районного суду від 20 листопада 2023 року було призначено підготовче судове засідання, під час проведення якого ухвалою суду від 08 лютого 2024 року, кримінальне провадження передано судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_23 для вирішення питання про його об`єднання з кримінальним провадженням (єдиний унікальний № 946/8619/23) за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 146, ч. 2 ст. 121 КК.
Водночас, варто зауважити, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 146, ч. 2 ст. 121 КК (на час подачі клопотання про його об`єднання з кримінальним провадженням щодо ОСОБА_9 ) вже перебувало на розгляді в суді та з 23 листопада 2023 року здійснювався судовий розгляд, під час якого було допитано 7 свідків з передбачених 11, у зв`язку з чим розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 знаходився на стадії завершення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, що свідчить про обґрунтованість позиції районного суду, що об`єднання кримінальних проваджень призвело би до невиправданого порушення розумності строків судового розгляду відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , враховуючи, що до останнього було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Окрім того, як убачається з ухвали апеляційного суду, так і з касаційних скарг, сторона захисту не наводить обґрунтованих підстав, яким чином відмова в об`єднанні кримінальних проваджень за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_6 негативно вплинула на судовий розгляд цієї справи.
Не знайшли свого підтвердження доводи сторони захисту про формальний розгляд кримінального провадження в апеляційному суді.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 за апеляційними скаргами останнього та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , доводи яких є аналогічними їхнім касаційним скаргам, ретельно перевірив зазначені в них аргументи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, вказавши в ухвалі підстави необґрунтованості доводів сторони захисту.
Суд уважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження захисника про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону є безпідставним.
Перевіривши доводи в касаційних скаргах та матеріали кримінального провадження, Верховний Суд погоджується з наведеними місцевим та апеляційним судами висновками на спростування наведених вище доводів, уважає їх обґрунтованими та мотивованими.
Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для скасування судових рішень, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 березня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3