ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 905/775/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратової І. Д. - головуючої, суддів - Кібенко О. Р., Мамалуя О. О., 

за участю секретаря судового засідання: Гнідобор А. В. 

за участю представників позивача (скаржника): Батракової О. Ю. (адвокат), Теслі А. В. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення Господарського суду Донецької області від 17.03.2026 
(суддя Лобода Т. О.)
та постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2026
(головуючий - Плахов О. В., судді: Жельне С. Ч., Тихий П. В.)

у справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Південкомбанк",
про стягнення майнової шкоди (збитків) у розмірі 2 841 114 353,39 грн,
Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду № 32.2-01/1293 від 29.07.2026 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 905/775/25 у зв`язку із запланованою відпусткою суддів Вронської Г. О. та Баранця О. М.
Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2026 для розгляду справи № 905/775/25 визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у наступному складі: головуюча - Кондратова І. Д., судді: Кібенко О. Р., Мамалуй О. О.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2025 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд, скаржник) звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації (далі - відповідач) про стягнення майнової шкоди, що заподіяна Публічному акціонерному товариству "Комерційний банк "Південкомбанк" (далі - Банк, ПАТ "КБ "Південкомбанк"), у розмірі 2 841 114 353,39 грн, процедура ліквідації якого здійснювалась Фондом.
В обґрунтування заявлених вимог Фонд посилався на те, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України була завдана майнова шкода Банку, ліквідаційна процедура якого є завершеною. Вказана шкода завдана внаслідок того, що реалізація активів Банку була здійснена за ціною, яка значно менше балансової вартості таких активів, що було зумовлено тим, що боржники Банку знаходяться на території, яка є тимчасово окупованою, виконання зобов`язань таких боржників було забезпечено майном, що також знаходиться на тимчасово окупованій території, крім того було реалізовано нерухоме майно Банку, яке знаходиться на тимчасово окупованій території. Фонд вважав, що саме такі обставини вплинули на формування відповідної ціни продажу, а сума збитків складає різницю між балансовою вартістю активів та ціною їх фактичної реалізації.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
Постановою Правління Національного банку України №305 від 23.05.2014 ПАТ "КБ "Південкомбанк" віднесено до категорії неплатоспроможних.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 37 від 26.05.2014 розпочато процедуру виведення ПАТ "КБ "Південкомбанк" з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 26.05.2014, запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "КБ "Південкомбанк".
Постановою Правління Національного банку України №598 від 24.09.2014 відкликано банківську ліцензію ПАТ "КБ "Південкомбанк" з 26.09.2014.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду, оформленим протоколом № 073/15 від 23.03.2015, затверджено ліквідаційну масу ПАТ "КБ "Південкомбанк", відповідно до якої балансова вартість активів (без врахування резервів) складає 6 630 898 003,01 грн, ринкова вартість - 482 660 395,02 грн.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 2542 від 17.09.2018 внесено зміни до ліквідаційної маси ПАТ "КБ "Південкомбанк" та затверджено акт формування ліквідаційної маси ПАТ "КБ "Південкомбанк" станом на 02.02.2015, з урахуванням змін станом на 01.05.2018, балансова вартість (з урахуванням позабалансових рахунків) складає 6 664 454 536,02 грн та ринкова вартість - 485 629 262,83 грн. 
Рішенням виконавчої дирекції Фонду, оформленим протоколом №270/14 від 29.12.2014 затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ "КБ "Південкомбанк" на загальну суму 3 070 316 556,34 грн. 
Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1164 від 13.05.2019 затверджено зміни до переліків (реєстрів) вимог кредиторів, в тому числі ПАТ "КБ "Південкомбанк", акцептованих уповноваженими особами Фонду, а саме збільшено суми вимог 3 черги на 46 070,01 грн, загальна сума за реєстром кредиторів ПАТ "КБ "Південкомбанк" склала 3 253 043 787,46 грн. 
В ході процедури ліквідації ПАТ "КБ "Південкомбанк" уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку були вжиті заходи з реалізації активів ПАТ "КБ "Південкомбанк", в тому числі здійснено реалізацію заборгованості за кредитами окремих позичальників юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб ПАТ "КБ "Південкомбанк", що зареєстровані на тимчасово окупованій території, а саме АР Крим, Донецька область, Луганська область, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження; нерухомого майна банку (нефінансові активи), яке залишилось на тимчасово окупованій території, а саме м. Донецьк, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1507 від 13.06.2019 затверджено ліквідаційний баланс станом на 03.06.2019 та звіт про завершення процедури ліквідації ПАТ "КБ "Південкомбанк". 
3. Короткий зміст судових рішень
17.03.2026 Господарський суд Донецької області ухвалив рішення, яке залишене без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2026, яким у задоволенні позову відмовив.
Суд першої інстанції виходив з того, що Фонд при зверненні до суду з відповідним позовом не довів причинно-наслідкового зв`язку між винними та протиправними діями відповідача та завданням шкоди Банку, а також не надав належних та допустимих доказів завдання збитків відповідачем саме в заявленому розмірі, тому дійшов висновку, що Фонд не довів наявність всього складу цивільного правопорушення, що є підставою для стягнення збитків, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що на даний час в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутній запис про припинення ПАТ "КБ "Південкомбанк", тому в даному випадку Фонд має право на звернення до суду з позовом про стягнення збитків від імені та в інтересах ПАТ "КБ "Південкомбанк", а не від власного імені.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
Фонд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати й направити справу на новий розгляд до Господарського суду Донецької області.
На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає пункти 1, 3 та 4 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Обґрунтовуючи наявність випадку відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми статті 53 ГПК України та статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", статті 1166 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14.01.2025 у справі № 910/11028/20, від 18.03.2024 у справі № 910/268/23, від 16.02.2021 у справі № 927/645/19, від 25.07.2022 у справі № 922/2860/18, від 05.02.2024 у справі № 910/4149/21, від 28.05.2025 у справі № 910/8847/23.
Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування норм статті 1166 ЦК України, статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та частини дев`ятої статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" стосовно покладення матеріальної відповідальності за шкоду, яка заподіяна неплатоспроможному Банку, який не припинено як юридична особа, і його кредиторам спеціальним суб`єктом відповідальності - державою - Російською Федерацією.
Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України з урахуванням пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права (статті 2, 13, 73, 74, 75, 79, 86, 236-238 ГПК України), оскільки повно та всебічно не дослідили та не надали належної правової оцінки доказам, які були надані Фондом, а також відсутні будь-які розумні мотиви відхилення або неврахування наявних у справі доказів, які були подані Фондом. Скаржник також зазначає, що судами не враховані правові висновки, наведені в постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 25.07.2022 у справі № 922/2860/18, від 02.10.2018 у справі № 910/14/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 07.07.2021 у справі № 916/2620/20, щодо застосування в господарському процесі стандарту доказування "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence), а також щодо його відмінності від стандарту доказування "достатність доказів".
5. Позиція Верховного Суду
За чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21 постанови).
У статті 287 ГПК України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 ГПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша). 
Щодо права Фонду на звернення до суду з даним позовом
Законом України № 1588-IX від 30.06.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків» (надалі - Закон № 1588-IX) було внесено зміни до Закону України № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Так, згідно із абзацом 3 частини першої статті 52 Закону України № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції Закону № 1588-IX, Фонд має право звертатися до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки), завдану банку, зазначених у частинах п`ятій та десятій цієї статті, з вимогами та позовами про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку, у разі наявності вимог кредиторів, зазначених у пунктах 1-8 цієї частини, крім вимог за субординованим боргом та вимог кредиторів, які є пов`язаними з банком особами.
Відповідно до частини сьомої статті 52 Закону України № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції Закону № 1588-IX, право на звернення до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) з позовом про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку, у разі наявності умов, визначених частиною першою цієї статті, виникає у Фонду з моменту виявлення рішень, дій чи бездіяльності, якими завдано шкоди (збитків) банку та/або його кредиторам, виявлення осіб, які брали участь у прийнятті таких рішень, вчиненні дій чи бездіяльності та/або отримали від них майнову вигоду, а також встановлення розміру заподіяної шкоди (збитків). Фонд має право звертатися з такими позовами до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність).
Водночас, Законом № 1588-IX, окрім внесення змін до Закону України № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", також було внесено зміни до процесуального законодавства, у тому числі до Господарського процесуального кодексу України.
Так, Законом № 1588-IX було доповнено статтю 53 Господарського процесуального кодексу України частиною шостою, такого змісту: "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку".
В ухвалі від 27.05.2026 про повернення справи № 910/7393/24 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у справі № 910/268/23 (на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі) Верховний Суд ухвалив постанову від 11.07.2025, в якій зробив висновки, зокрема, про застосування статті 52 Закону № 4452-VI та частини шостої статті 53 ГПК України у редакціях Закону № 1588-IX:
"Так, у пунктах 65, 69-72 вказаної постанови Верховний Суд виснував, зокрема, що і в матеріальному законі, і в процесуальному законі, чинних на дату звернення з позовом, розмежовано два види позовів Фонду про відшкодування шкоди (збитків), які подаються у порядку статті 52 Закону № 4452-VI:
- позов, який подається від імені та в інтересах неплатоспроможного банку до його ліквідації про стягнення шкоди (збитків), завданої неналежним виконанням пов`язаними з банком особами та/або іншою особою банку своїх обов`язків щодо банку;
- позов від власного імені в інтересах кредиторів припиненого неплатоспроможного банку (у тому числі і своїх), вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку, про стягнення шкоди.
Незважаючи на те, що завданням ліквідаційної процедури завжди є задоволення вимог кредиторів банку, включених до реєстру, спірні правовідносини стосуються стягнення збитків, завданих банку, і Фонд звертається з позовом від імені банку як ліквідатор. Банк існує як юридична особа на момент звернення Фонду з позовом до суду, а поданий у справі позов спрямований на формування ліквідаційної маси і її використання для розрахунку з вкладниками та іншими кредиторами в порядку черговості, визначеної Законом № 4452-VI. Водночас банк ще не припинився і Фонд не заявляв вимог про стягнення шкоди (збитків) після його припинення як юридичної особи від власного імені в інтересах колишніх кредиторів банку.
Отже, сталою судовою практикою чітко розмежовано випадки, коли Фонд звертається з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної Фонду, від власного імені і на свою користь (для подальшого розподілення стягнутого між колишніми кредиторами банку), та про відшкодування шкоди / збитків, заподіяної Банку, -від імені та в інтересах Банку".
Такі висновки Верховний Суд викладав і в пунктах 36, 37 постанови від 28.05.2025 у справі № 910/8847/23 (на яку посилається скаржник у касаційній скарзі).
У справі, що переглядається, в позовній заяві Фонд звертається з вимогою про стягнення шкоди (збитків), яку відповідач заподіяв банку, що перебуває у стані припинення, і позов заявлено Фондом від імені банку як його ліквідатором, а не від власного імені і на свою користь (для подальшого розподілення стягнутого між колишніми кредиторами банку). 
Відтак позовні вимоги Фонду заявлені щодо формування ліквідаційної маси Банку саме в інтересах останнього, а не в інтересах його кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку, що спростовує відповідні доводи судів першої та апеляційної інстанцій про те, що Фонд звернувся із даним позовом від власного імені.
Щодо суті спору
Згідно із частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі в справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову та звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
У тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права (частина четверта статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право").
Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету рф у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором Верховний Суд дійшов висновку, що рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 підтримала правовий висновок, викладений у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду стосовно того, що суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22 зазначено, що російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії. 
У постанові від 02.09.2025 у справі № 910/4543/24 Верховний Суд вказав на те, що відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй ES-11/1 від 02.03.2022 військова агресія росії засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту Організації Об`єднаних Націй, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, росію зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 у справі щодо звинувачень у геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав росію припинити військову агресію проти України.
Генеральна Асамблея Організації Об`єднаних Націй також прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022, якою додатково засудила військову агресію росії проти України, вимагає від росії припинення військових дій, у тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права, порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Водночас на момент розгляду цієї справи росія не виконала приписів (вимог) ні Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй ES-11/1 від 02.03.2022, ні наказу Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй від 16.03.2022, системно продовжуючи військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення і цивільних об`єктів всупереч нормам міжнародного права.
Оскільки предметом позову у цій справі є відшкодування збитків, завданих збройною агресією росії проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті Організації Об`єднаних Націй, Верховний Суд зазначає, що у цьому випадку судовий імунітет росії не поширюється на спірні правовідносини.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19, від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц, від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21, від 12.10.2022 у справі № 463/14366/21, від 20.11.2024 у справі № 905/17/24, від 02.09.2025 у справі № 910/4543/24.
Отже, національні суди України мають повноваження розглядати спори у справах за позовом до російської федерації про стягнення збитків.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог товариства про відшкодування шкоди, мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при вирішенні цього спору є матеріальний закон України.
Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно із пунктом 8 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із статтею 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі; розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 
Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 
Наявність шкоди полягає у будь-якій втраті, у повному чи частковому знеціненні блага, що охороняється законом. Зокрема, знищення та пошкодження майна може полягати як у повній втраті майна, так і у зниженні його вартості, у тому числі внаслідок зміни характеристик майна. Наприклад, відповідно до частин 1, 2 статті 191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності; до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Неправомірні дії чи бездіяльність, які призвели до втрати майном ознак єдиного майнового комплексу, можуть завдати шкоди власнику майна, зокрема і тому, що вартість майна в разі його пооб`єктного продажу є меншою за вартість єдиного майнового комплексу, який використовується для здійснення підприємницької діяльності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц).
За усталеними висновками Верховного Суду вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:
- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;
- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;
- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;
- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Важливим елементом доказування наявності повного складу правопорушення є причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, який полягає у тому, що: 1) протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; 2) шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Тобто необхідно довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.
Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
Предметом позову Фонду в цій справі є відшкодування шкоди, заподіяної Банку діями держави-агресора - російської федерації.
Відтак, при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
Водночас зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, а саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 912/823/18, від 18.12.2020 у справі № 922/3414/19, від 02.06.2022 у справі № 920/821/18, від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20, від 18.05.2023 у справі № 914/669/22, від 19.09.2024 у справі № 918/1356/23.
У постанові від 28.05.2025 у справі № 910/8847/23 Верховний Суд виснував, що протиправність дій російської федерації як складової збройної агресії російської федерації проти України у розумінні частини третьої статті 75 ГПК України є загальновідомим фактом, закріпленим державою на законодавчому рівні та визнаним на міжнародному рівні. 
Відмовляючи у задоволенні даного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що Фонд при зверненні до суду з відповідним позовом не довів причинно-наслідкового зв`язку між винними та протиправними діями відповідача та завданням шкоди Банку, а також не надав належних та допустимих доказів завдання збитків відповідачем саме в заявленому розмірі. 
Разом з тим, дійшовши такого висновку, суди фактично зосередилися на дослідженні неправомірності дій Фонду при проведенні процедури ліквідації Банку, в той час як до предмету доказування у спорі про стягнення збитків входить доведення позивачем протиправності дій саме заподіювача шкоди, а за принципом змагальності господарського судочинства тягар доведення тієї обставини, що причиною збитків позивача є його власні неправомірні дії, покладений на відповідача.
Отже, суд першої інстанції та апеляційний господарський суд не надали належної оцінки доводам позивача, зокрема, щодо необхідності застосування до спірних правовідносин статті 1166 ЦК України, не дослідили та не встановили належним чином факт спричинення шкоди позивачу, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між такими протиправними діями та негативними наслідками, що настали для позивача. 
Підставою ж для відшкодування завданих позивачу збитків є спричинення їх внаслідок протиправних дій відповідача, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшенні чи позбавленні майнових прав іншої сторони. 
Водночас суди не встановили обставин, які б спростовували доводи позивача стосовно того, що заявлені до стягнення збитки могли бути завдані йому за відсутності збройної агресії російської федерації проти України. 
Разом з тим, звертаючись із даним позовом, Фонд навів розрахунок збитків та надав докази, які, на його думку, підтверджують розмір збитків.
Однак, суди попередніх інстанцій зазначили, що за відсутності відповідної оцінки/експертизи позивач не довів збитки саме в тому розмірі, що ним заявлений.
Дійшовши такого висновку, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою положення частини першої статті 99 ГПК України, яка надає право суду призначити експертизу з власної ініціативи. 
До того ж, не доведення розміру збитків у заявленому розмірі не є підставою для повної відмови у позові про їх стягнення.
Відповідно до положень статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно із частиною першою статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
У зв`язку з наведеним вище у цій постанові, оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають.
Допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж розгляду справи в суді касаційної інстанції (стаття 300 ГПК України).
6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК України).
За результатами касаційного розгляду колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Донецької області від 17.03.2026 та постанова Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2026 у справі № 905/775/25 підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно касаційна скарга підлягає задоволенню.
При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, здійснити належну перевірку обставин, зазначених у цій постанові, надати доказам та доводам учасників справи належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону. 
7. Судові витрати
Відповідно до статті 315 ГПК України у постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України передбачено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що в даному випадку справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити.
2. Скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 17.03.2026 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.05.2026 у справі № 905/775/25.
3. Справу № 905/775/25 передати на новий розгляд до Господарського суду Донецької області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча І. Кондратова

Судді О. Кібенко

О. Мамалуй