Справа №345/3269/26 
Провадження № 2/345/2476/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23.07.2026 м.Калуш
Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі судді Гапоненка Р.В., розглянувши в залі суду в м. Калуш в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Прикарпаття» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, -
В С Т А Н О В И В:
представник ТОВ «Еко-Прикарпаття» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за надані послуги у розмірі 9490,84 грн. та судові витрати у розмірі 2906,40 грн.
Вимоги обґрунтовує тим, що впродовж зазначеного вище періоду Товариством надавалися послуги з управління (поводження) побутовими відходами усім споживачам на території м.Калуша та Калуської об`єднаної територіальної громади, в тому числі й відповідачу. Будь-яких претензій від ОСОБА_1 , щодо кількості та якості наданих послуг Товариство не отримувало, натомість відповідачем станом на 01.05.2026 заборговано 9490,84 грн. належної до сплати суми за надані послуги. 12.06.2026 відповідачу надіслано досудову вимогу №3198 про необхідність погашення боргу із зазначенням розміру останнього, однак така вимога адресатом проігнорована.
18 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернулась із усною заявою до ТОВ «Еко-Прикарпаття» з метою проведення перерахунку у зв`язку зі смертю члена сім`ї ОСОБА_2 . За результатами розгляду заяви проведено перерахунок (зменшення раніше нарахованої заборгованості) у розмірі 467,81 грн. Одночасно за грудень 2025 року проведено поточне нарахування на 4 зареєстровані особи у розмірі 193,00 грн, у зв`язку з чим у розрахунку за грудень 2025 року відображено підсумкове значення - 274,81 грн.
В період виникнення боргу діяли Закони України «Про житлово-комунальні послуги», «Про відходи» та «Про управління відходами», які зобов`язували індивідуальних споживачів як утворювачів побутових відходів укладати договори з виконавцями послуг та вносити в установленому порядку та розмірах плату за надані послуги. 25.02.2021 між Товариством як виконавцем та виконкомом Калуської міської ради Івано-Франківської області укладено договір, який зобов`язував Товариство укласти з індивідуальними споживачами договори про надання послуг поводження з побутовими відходами за формою і змістом, що визначений Типовим договором. Згодом, 30.04.2021 у друкованому засобі масової інформації та на вебсайті органу місцевого самоврядування опубліковано оферту до Публічного договору про надання послуг поводження з побутовими відходами за відповідним інтернет-посиланням. Оновлений Публічний договір, Типовий договір з управління побутовими відходами також публікувалися на вебсайтах органу місцевого самоврядування і виконавця послуг. Відтак, споживач ОСОБА_1 починаючи з 01.06.2021 перебувала у договірних відносинах з Товариством згідно з умовами Публічного договору про надання послуг поводження з твердими побутовими відходами. Покликаючись на окрему прецедентну практику Верховного Суду щодо особливостей виникнення правовідносин щодо надання виконавцями послуг управління (поводження) побутовими відходами на підставі публічної оферти, враховуючи відсутність письмової відмови споживача від укладення договору про надання цих послуг, а тому просить позов задовольнити.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.06.2026 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнає, просить суд застосувати строки давності, та відмовити в задоволенні позову. Щодо необгрунтованості вимог на підставі публічного договору: Позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що між сторонами укладено публічний договір на відповідну послугу шляхом публікації його тексту в місцевих ЗМІ або на офіційному сайті. Однак, відповідно до ст. 633, 642 ЦК України для укладення публічного договору споживач повинен вчинити дії (акцепт), які свідчать про його бажання укласти договір (наприклад, підписати заяву- приєднання або почати фактично користуватися послугою). Зазначає, що фактично послуги позивачем за вказаною адресою не надавались і не надаються, акти виконаних робіт між ними не підписувалися.
Щодо застосування строків позовної давності: Відповідно до ст. 257 ЦКУ, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, вимоги позивача про стягнення заборгованості за період до 01.05.2023 року виходять за межі трирічного строку позовної давності. Жодних добровільних дій, спрямованих на визнання чи погашення вказаної заборгованості за межами трирічного строку нею не вчинялось, що переривало б перебіг позовної давності. Вона і члени її сім`ї послугами позивача не користувалися і не користуються, оскільки проживають у сільській місцевості, папір і пластик вони спалюють в індивідуальній печі. Скляних і металевих відходів у них немає. В матеріалах справи міститься також досудове попередження, яке вона не отримувала і їй не було відомо про розмір вказаної в позові заборгованості. Вважає, що позивачем не надано жодного підтверджуючого документу, що саме вона є фактичним споживачем їхніх послуг. Вони до позову долучили документи, які є публічними та необхідними для дотримання певних конкурсних процедур, які її особисто як споживача не стосуються.
Просить звільнити її від оплати судового збору та інших судових витрат, що вказані в позовній заяві, оскільки у неї складне матеріальне становище, вона є особою з інвалідністю 3-ї групи, постійно перебуває на лікуванні, а також крім мінімальної пенсії у розмірі 3406,00 грн. інших доходів не має.
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, позовні вимоги підтримує. Зазначив, що відповідно до вимог законодавства утворювачі побутових відходів зобов`язані: укладати договори з виконавцем послуги з управління побутовими відходами та вносити у встановленому порядку плату за послугу з управління побутовими відходами. Крім цього, публічні договори приєднання про надання комунальних послуг з власниками індивідуальних (садибних) житлових будинків вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги. Таким чином, починаючи з 01.06.2021 між ТОВ «Еко-Прикарпаття» та ОСОБА_1 укладено публічний договір на надання послуг з поводження з твердими побутовими відходами.
Щодо застосування строку позовної давності, то ТОВ «Еко-Прикарпаття» вправі стягувати заборгованість з 01.06.2021, оскільки позовна давність не спливла з огляду на таке. Обов`язок щодо сплати за управління побутовими відходами виникає у споживача кожного місяця, а тому позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо. Також під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності. Відтак, ТОВ «Еко-Прикарпаття» в межах строку позовної давності має право на стягнення заборгованості, яка утворилася, починаючи з 01.06.2021.
Крім того, вважає, безпідставним клопотання відповідача про звільнення від судових витрат, оскільки жодних належних доказів на підтвердження її скрутного матеріального становища до матеріалів справи не долучено.
Суд, дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі - Закон № 2189) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно з приписами ст.5 Закону № 2189 до житлово-комунальних послуг належать в тому числі послуги з управління побутовими відходами.
Частиною 1 ст.19 Закону № 2189 встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (ч.ч. 1,2 ст.20 Закону).
Враховуючи наведене, обов`язок з укладання договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.
Згідно з п.1 ч.2 ст. 21 Закону № 2189 виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.
Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою (ст. 32 ч.1,2,4 Закону).
Зі змісту ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) також вбачається, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Пунктом 5 ч.3 ст. 20 Закону № 2189 на споживача покладено обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Отже, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).
З аналізу ст. 11, 319, 322, 509, 526, 610 ЦК України та відповідних положень Закону №2189 вбачається, що кожен власник житлового приміщення та повнолітні дієздатні члени його сім`ї несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннми щодо здійснення оплати за надані житлово-комунальні послуги. Відсутність окремо підписаного договору між споживачем та виконавцем житлово-комунальної послуги, в тому числі послуги з управління побутовими відходами, не є підставою для звільнення споживача від здійснення оплати на фактично надані послуги, які підтверджені документально.
Суд встановив, що 30.04.2021 в друкованому засобі масової інформації - газеті Вісті Калущини опубліковано Публічний договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами, яким встановлено порядок та умови надання Товариством як виконавцем такої послуги, що визначений на конкурсних засадах органом місцевого самоврядування, послуги з управління побутовими відходами споживачам фізичним особам на території Калуської міської територіальної громади. Як безпосередньо вказано у тексті цього договору такий укладено з урахуванням ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України. Відповідний договір розміщено на вебсайті Товариства з можливістю вільного завантаження його змісту як з інформаційного ресурсу виконавця, так і виконавчого комітету Калуської міської ради.
Товариством надано до матеріалів справи належним чином засвідчені копії рішень виконкому Калуської міської ради щодо визначення: виконавця послуг з вивезення побутових відходів (№ 81 від 17.03.2021), норм відповідних послуг, розрахунковою одиницею щодо яких виступає кількість мешканців та вид об`єкта утворення ТПВ (№ 270 від 01.12.2020), тарифів на послуги з поводження побутовими відходами для мешканців житлових будинків індивідуальної забудови (№ 110 від 20.04.2021, №54 від 29.03.2022, №142 від 12.07.2022, №27 від 13.02.2025), погоджених між виконавцем та виконавчим органом місцевого самоврядування графіків вивезення ТПВ з території Калуської міської територіальної громади (№ 222 від 27.07.2021, №213 від 27.09.2022).
Будь-яких доказів відмови споживача за вказаною вище адресою від отримання послуг з управління побутовими відходами, висловлених у встановленому порядку, в матеріалах справи немає.
Таким чином, між ТзОВ «Еко-Прикарпаття» та відповідачем виникли договірні відносини щодо надання послуг з управління побутовими відходами. Товариство надавало відповідачу послуги з управління побутовими відходами, проте остання не виконувала свої зобов`язання щодо своєчасної оплати за відповідні послуги.
Ухвалюючи рішення про стягнення боргу з ОСОБА_1 суд зазначає, що відповідно до приписів ст.322 ЦК України власник майна зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше на встановлено договором або законом.
Крім того, згідно з приписами ст.156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов`язок виникає у випадках, встановлених законом або договором, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. При цьому, кредитор має право вимагати виконання обов`язку повністю або частково як від усіх солідарних боржників разом,так і окремо від будь-якого з них (ч.1 ст.543 ЦК України).
Наявність солідарного зобов`язання усіх дієздатних осіб, які проживають/зареєстровані у житлі споживача, прямо встановлена також у ч.3 ст.9 Закону №2189.
Як вбачається з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.04.2026 № 473843110 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 в частині 1/1.
За встановлених у цій справі обставин вбачається, що ОСОБА_1 є споживачем послуги з управління (поводження) побутовими відходами та боржником за зобов`язаннями щодо оплати цієї послуги, яка надавалася Товариством починаючи з 01.06.2021 по 01.05.2026.
Згідно з наданими Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калуської міської ради даними, за місцем проживання відповідача зареєстроване місце проживання ще 4 осіб.
Суд враховує, що споживач має право не оплачувати вартість комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні понад 30 календарних днів за умови документального підтвердження такого факту (п.6 ч.1 ст.7 Закону № 2189).
Проте споживач повинен завбачливо подбати, повідомивши надавача (виконавця) комунальних послуг, що він та (або) інші особи будуть і (або) є тимчасово відсутніми в належному їм житловому приміщенні з метою звільнення від оплати цих послуг чи здійсненні їх перерахунку за минулий період.
18 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернулась із усною заявою до ТОВ «Еко-Прикарпаття» з метою проведення перерахунку у зв`язку зі смертю члена сім`ї ОСОБА_2 . За результатами розгляду заяви проведено перерахунок (зменшення раніше нарахованої заборгованості) у розмірі 467,81 грн. Одночасно за грудень 2025 року проведено поточне нарахування на 4 зареєстрован особи у розмірі 193,00 грн, у зв`язку з чим у розрахунку за грудень 2025 року відображено підсумкове значення - 274,81 грн.
Доказів належного виконання зобов`язань з урахуванням виключення сум за осіб, які фактично за адресою нарахування боргу не проживають, відповідач суду не надав, а також не подав будь-яких доказів на спростування користування ним наданими йому ТОВ «Еко-Прикарпаття» послугами.
Крім того, відповідач не надав будь-яких доказів того, що він у встановленому законом порядку відмовлявся від надання послуг ТОВ «Еко-Прикарпаття», а також доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості відповідно до порядку, визначеному ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що б дало підстави для звільнення від їх оплати.
З огляду на що встановлено, що ТОВ «Еко-Прикарпаття» надавав відповідачу відповідні послуги, однак останній не виконував свої зобов`язання щодо своєчасної оплати за надані послуги, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
При цьому, суд звертає увагу й на те, що стягнення з відповідача документально підтвердженої суми боргу за надані послуги не позбавить останнього права стягнути на її користь в порядку регресу з інших дієздатних та повнолітніх членів сім`ї, які проживають за відповідною адресою житлового будинку, понесених витрат на оплату послуг поводження з побутовими відходами.
Вирішуючи зазначений спір суд виходить також із того, що відповідно до приписів ст.35-1 Закону України Про відходи від 05.03.1998 № 187/98-ВР, який втратив чинність у зв`язку з прийняттям Закону України Про управління відходами від 20.06.2022 № 2320-ІХ, виконавця послуг з вивезення побутових відходів визначає орган місцевого самоврядування на конкурсних засадах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Власники або наймачі, користувачі джерел утворення побутових відходів укладають договори з виконавцем послуг з вивезення побутових відходів, здійснюють оплату послуг з поводження з побутовими відходами та забезпечують роздільне збирання побутових відходів.
Відповідно до ст.12 Закону № 2189 надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Такі договори укладаються на основі типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими органами. Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є, зокрема, вимоги щодо якості послуг, відповідальності сторін за порушення договору тощо. Публічні договори приєднання про надання комунальних послуг з власниками індивідуальних (садибних) житлових будинків вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту цього договору на офіційному вебсайті органу місцевого самоврядування та/або вебсайті виконавця такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги (ч.5 ст.13 Закону № 2189).
Статтею 25 Закону № 2189 додатково врегульовані особливості укладення договору про управління побутовими відходами з виконавцем послуги, який визначається у встановленому законодавством порядку. При цьому, на споживача прямо покладено обов`язок укласти договір про надання цієї послуги із виконавцем.
Відповідно до п.24 Правил надання послуги з управління побутовими відходами та типових договорів про надання послуги з управління побутовими відходами, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2023 № 835, послуги надаються споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги з управління побутовими відходами відповідно до статей 13 і 14 Закону України Про житлово-комунальні послуги, в тому числі за моделями організації договірних відносин: індивідуальний договір (публічний договір приєднання) - укладається з індивідуальним споживачем відповідно до типового індивідуального договору про надання послуги з управління побутовими відходами; колективний договір - укладається від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою за рішенням співвласників відповідно до типового колективного договору про надання послуги з управління побутовими відходами.
У цій справі судом не встановлено будь-яких порушень, які б вказували на недотримання порядку укладення публічного договору (приєднання) між Товариством та відповідачем.
Згідно з вимогами ч.1,5,6 ст. 27 Закону № 2189 у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) зобов`язаний прибути на виклик споживача у строки, визначені в договорі про надання послуги, але не пізніше ніж протягом однієї доби з моменту отримання повідомлення споживача. Акт-претензія складається виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) та споживачем і повинен містити інформацію про те, в чому полягало ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком, дату (строк) її ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості, а також іншу інформацію, що характеризує ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі або неналежної якості. У разі неприбуття виконавця комунальної послуги або управителя (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) в установлений строк або необґрунтованої відмови підписати акт-претензію такий акт підписується споживачем, а також не менш як двома споживачами відповідної послуги, які проживають (розташовані) в сусідніх будівлях (у приміщеннях - якщо послуга надається у багатоквартирному будинку), і надсилається виконавцю комунальної послуги або управителю (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) рекомендованим листом.
ТОВ «Еко-Прикарпаття» надавав відповідачу відповідні послуги, однак відповідач не виконував свої зобов`язання щодо своєчасної оплати за надані послуги.
Щодо строку позовної давності, який просить застосувати відповідач, то суд зазначає наступне.
Виходячи з вимог статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це закріплено положеннями статті 257 Цивільного кодексу України.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це унормовано вимогами частини першої статті 261 Цивільного кодексу України.
У статті 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Згідно з частинами четвертою-п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (пункти 6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, прийнятій по справі №911/3681/17).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Карантин був припинений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року згідно постанови Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023.
З 24 лютого 2022 року, у період дії воєнного стану в Україні, перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану (пункт 19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України).
Законом України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-ІХ передбачено: 1. Пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) виключити. 2. Цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування.
Набрання чинності даного Закону відбулося 04.09.2025.Таким чином, відлік строку фактично розпочався 04.09.2025. До суду представник позивача звернувся 01.06.2026.
Тому суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності щодо звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості.
Таким чином, судом встановлено, що боржник своїх зобов`язань щодо оплати за надані нами послуги не виконує, внаслідок чого, станом на 01.05.2026 року, за період з 01.06.2021 року по 01.05.2026 року утворилася заборгованість з оплати за послуги з поводження (управління) побутовими відходами на загальну суму 9490,84 грн.
Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 2662,40 грн.
Щодо заяви ТзОВ «Еко-Прикарпаття» в частині стягнення з відповідача 244 грн. витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме 144,00 грн. на відправку відповідачу документів та 100,00 грн. адміністративний збір за інформацію з Державного реєстру, суд дійшов до наступного висновку.
Пунктом 4 ч. 3 ст.133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
На підтвердження понесених витрат на поштові відправлення процесуальних документів іншим учасникам справи заявником надано суду копії описів вкладення до цінних листів, поштової накладної, фіскального чеку оплати поштових відправлень відповідачу та витрат на адміністративний збір за інформацію з Державного реєстру на суму 244,00 грн. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що поштові витрати, пов`язані із розглядом справи в розмірі 244,00 грн. підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку із чим є підстави для їх стягнення з відповідача на користь ТзОВ «Еко-Прикарпаття».
Щодо клопотання відповідача про звільнення від судових витрат.
Згідно з ч. 3 ст. 136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Згідно з ч. 2 ст.8 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті, а саме : 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.
Під час визначення майнового стану особи для цілей цієї статті суд може враховувати інформацію про розмір доходів за попередній календарний рік, перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, наявність у власності нерухомого, рухомого майна та/або іншого цінного майна, а також інші обставини, які мають значення для оцінки майнового стану особи.
Отже, чинним законодавством визначено право суду, а не обов`язок щодо відстрочки, розстрочки, зменшення розміру судового збору або звільнення заявника від сплати судового збору. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.
При цьому, відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», особа, яка заявляє клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зіст. 12 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.
Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища.
Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (§ 44 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 26 липня 2005 року в справі «Kniat v. Poland»; § 63, 64 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «JedamskiandJedamska v. Poland»).
За змістом наведених приписів підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від сплати цього збору є врахування судом майнового стану сторони. Особа, яка заявляє відповідне клопотання повинна навести доводи та подати докази на підтвердження того, що саме її загальний майновий стан, а не одне із можливих джерел доходів перешкоджав або перешкоджає сплаті судового збору у встановленому законом розмірі.
На підтвердження майнового стану ОСОБА_1 долучила до матеріалів справи копію пенсійного посвідчення від 01.01.2007 з якого вбачається, що вона є особою з інвалідністю 3 групи довічно, довідку про доходи з якої вбачається, що за травень 2026 вона отримала пенсію по інвалідності в розмірі 3406,00 грн. Також долучила виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 від 15.06.2026 та висновок лікаря-рентгенолога за результатом МРТ обстеження від 28.03.2024.
Проте, на підставі наданих позивачем документів, суд не взмозі встановити майновий стан ОСОБА_1 . При цьому суд зауважує, що надані відповідачкою виписки обстежень чи перебування на лікуванні та довідки про доходи, не є беззаперечним доказом скрутного матеріального становища відповідача, оскільки такі відомості самі по собі не є достатніми для висновку про таке становище та об`єктивну неможливість сплати судового збору без подання інших належних доказів.
З викладеного слідує, що відповідачкою не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про її скрутне матеріальне становище та неможливість сплати судового збору та судових витрат, у розмірі 2906,40 грн., і дана сума є для неї значною і буде надмірним тягарем.
Враховуючи вищевикладене, підстав для звільнення відповідачки від сплату судового збору, визначених Законом України «Про судовий збір» не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 526, 530,536, 612, 625, 1050 ЦК України, ст.ст. 1, 5, 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 81, 133, 141, 263-265 ЦПК України,
у х в а л и в:
позов задовольнитити.
Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Прикарпаття» (вул.Тичини,1, м.Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76018, ЄДРПОУ 40112783) 9490,84 грн. заборгованості за надані послуги з поводження (управління) побутовими відходами на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, ідентифікаційний код 40112783.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Прикарпаття» судовий збір в розмірі 2662,40 грн. та 244,00 грн. витрат за відправку документів на розрахунковий рахунок № НОМЕР_3 в АТ «Креді Агріколь Банк», МФО 300614, ідентифікаційний код 40112783.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: