КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 серпня 2026 року м. Київ справа №640/19125/22
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним та скасування рішення.
Суть спору: до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження (далі по тексту також відповідач, Комісія), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, від 21.09.2022 №153дп-22.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що з 02.01.2020 працює на посаді прокурора шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі по тексту - САП) та з 12.01.2018 входив до групи прокурорів у кримінальному провадженні №42017051110000188, старшим групи прокурорів був визначений ОСОБА_2 .
У межах зазначеного кримінального провадження обвинувальний акт було направлено до Вищого антикорупційного суду, який вироком від 15.09.2021 виправдав обвинувачену ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Копія вироку надійшла до Офісу Генерального прокурора 20.09.2021.
Позивач стверджує, що за результатами вивчення вироку ним було підготовлено та погоджено висновок щодо законності судового рішення, у якому зазначено про наявність підстав для його апеляційного оскарження, однак окремого висновку про незаконність вироку він не складав. Резолюцією начальника шостого відділу САП ОСОБА_2 від 21.09.2021 йому було доручено внести апеляційну скаргу та доповісти про виконання.
За твердженням позивача, він повідомив безпосереднього керівника про те, що вбачає лише формальні підстави для апеляційного оскарження та фактично погоджується із законністю виправдувального вироку. Попри це, після закінчення строку апеляційного оскарження, 20.10.2021, за усною вказівкою старшого групи прокурорів ним було підготовлено проєкт апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку. Апеляційну скаргу подано 21.10.2021.
Ухвалою Апеляційної палати ВАКС від 03.11.2021 у поновленні строку апеляційного оскарження відмовлено, а апеляційну скаргу повернуто прокурору. Суд апеляційної інстанції, серед іншого, звернув увагу, що інші прокурори групи та керівництво САП не були позбавлені можливості своєчасно оскаржити вирок або реалізувати повноваження, передбачені ч. 4 ст. 36 КПК України.
Позивач зазначає, що за результатами оперативної наради у Генерального прокурора було констатовано неналежний стан процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, у яких судами постановлено виправдувальні вироки. Надалі наказом Генерального прокурора від 16.11.2021 №360 призначено службове розслідування щодо можливого вчинення прокурорами САП дій, які порочать звання прокурора та можуть викликати сумніви в їх об`єктивності, неупередженості та незалежності. За результатами цього розслідування складено висновок від 16.12.2021, а матеріали направлено до дисциплінарного органу.
Рішенням від 21.09.2022 №153дп-22 позивача визнано таким, що вчинив дисциплінарний проступок, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру», у вигляді неналежного виконання службових обов`язків, та накладено дисциплінарне стягнення у виді догани.
Не погоджуючись з цим рішенням, позивач зазначає, що саме по собі неподання ним апеляційної скарги в установлений законом строк не утворює складу дисциплінарного проступку. На його переконання, відповідач не встановив безпідставності його процесуальної позиції, а фактично ототожнив пропуск процесуального строку з неналежним виконанням службових обов`язків, не з`ясувавши причин такого пропуску та не встановивши негативних наслідків, які перебували б у причинно-наслідковому зв`язку з його діями.
Позивач наголошує, що прокурор відповідно до статей 36, 37 КПК України є самостійним у процесуальній діяльності, а старший групи прокурорів може надавати обов`язкові вказівки лише в порядку та формі, визначених законом. На його думку, резолюція керівника структурного підрозділу на супровідному листі не є процесуальною вказівкою старшого прокурора групи у розумінні статті 37 КПК України, а тому невиконання такої резолюції саме по собі не могло бути кваліфіковане як дисциплінарний проступок.
Також позивач звертає увагу, що дисциплінарний орган не врахував процесуальної самостійності прокурора та того, що апеляційне оскарження виправдувального вироку не є самоціллю: прокурор повинен оцінити законність і обґрунтованість судового рішення та діяти відповідно до вимог закону, а не формально забезпечувати його оскарження.
Крім того, позивач вважає непропорційним застосоване до нього дисциплінарне стягнення. Зазначає, що раніше до дисциплінарної відповідальності не притягувався, тривалий час працює в органах прокуратури та має позитивну службову характеристику, однак ці обставини, за його твердженням, належним чином не досліджувалися. Позивач також посилається на інші рішення дисциплінарного органу, у яких за більш істотні порушення застосовувалися, на його думку, м`якші або співмірні заходи відповідальності.
З огляду на викладене позивач вважає, що рішення від 21.09.2022 №153дп-22 прийняте без повного та об`єктивного з`ясування обставин, без належного встановлення складу дисциплінарного проступку та з порушенням принципу пропорційності, у зв`язку з чим просить його скасувати.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2022 (суддя Арсірій Р.О.) відкрито провадження в адміністративній справі для її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).
13 грудня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» №2825-IX, статтею 1 якого встановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.
Пунктом 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
14 грудня 2022 року вказаний Закон був опублікований в газеті «Голос України» №254 та набрав чинності 15.12.2022.
31 січня 2023 року на адресу Київського окружного адміністративного суду від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли матеріали цієї адміністративної справи та за результатом автоматизованого розподілу були передані на розгляд судді Харченко С.В.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.02.2023 адміністративну справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.02.2024 №411/0/15-24 звільнено ОСОБА_4 з посади судді Київського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.
За результатами повторного автоматизованого розподілу 28.02.2024 адміністративна справа була передана для розгляду судді Дудіну С.О.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 адміністративну справу прийнято до провадження для її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що рішення від 21.09.2022 №153дп-22 прийнято в межах наданих повноважень, із дотриманням установленої Законом України «Про прокуратуру» процедури та на підставі належно встановлених обставин дисциплінарного провадження. 
На обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що позивач як прокурор шостого відділу САП входив до групи прокурорів у кримінальному провадженні №42017051110000188, фактично здійснював у ньому процесуальне керівництво, приймав процесуальні рішення, а протягом 2021 року одноособово забезпечував підтримання публічного обвинувачення у Вищому антикорупційному суді.
Після ухвалення ВАКС 15.09.2021 виправдувального вироку та надходження його копії 20.09.2021 письмовими резолюціями від 21.09.2021 та 24.09.2021 позивачу було доручено доповісти пропозиції та внести апеляційну скаргу. Крім того, підписаним позивачем та виконувачем обов`язків керівника САП висновком щодо законності вироку було визначено необхідність його апеляційного оскарження.
Попри це, апеляційну скаргу позивач підготував лише 20.10.2021 та подав 21.10.2021, тобто після спливу передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України 30-денного строку. Ухвалою Апеляційної палати ВАКС від 03.11.2021 у поновленні цього строку було відмовлено, а апеляційну скаргу повернуто. Відповідач наголошує, що апеляційний суд прямо констатував відсутність об`єктивних непереборних причин для несвоєчасного оскарження вироку.
На переконання відповідача, такі дії позивача свідчать про неналежне виконання службових обов`язків, оскільки прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», КПК України, актів Генерального прокурора та належним чином реалізовувати надані йому процесуальні повноваження. Відповідач послався, зокрема, на статті 2, 9, 36, 37, 113, 395 КПК України, статті 17, 19, 43 Закону України «Про прокуратуру», Порядок №51, Положення про САП та Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів.
Щодо доводів позивача про необов`язковість резолюцій старшого групи прокурорів відповідач зазначив, що письмові доручення ОСОБА_2 були надані в межах його повноважень та безпосередньо стосувалися реалізації функцій прокуратури. З огляду на службові обов`язки позивача, його процесуальний статус у конкретному кримінальному провадженні, письмові вказівки безпосереднього керівника та власний висновок про наявність підстав для апеляційного оскарження вироку, позивач був зобов`язаний подати апеляційну скаргу у встановлений законом строк.
Відповідач також заперечив доводи про відсутність складу дисциплінарного проступку. На його думку, невиконання або неналежне виконання вимог Конституції України, законів України, зокрема КПК України, та підзаконних нормативно-правових актів є неналежним виконанням службових обов`язків у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру». При цьому порушення позивачем процесуального строку, за позицією відповідача, спричинило негативні наслідки у вигляді неможливості перегляду виправдувального вироку в апеляційному порядку та невиконання завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.
Відповідач окремо зазначив, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення Комісією були враховані характер проступку, його наслідки, особа прокурора, ступінь вини, позитивна характеристика позивача та відсутність у нього попередніх дисциплінарних стягнень. Водночас Комісія врахувала, як зазначено у відзиві, очевидну недбалість позивача при виконанні службових обов`язків. Саме тому було обрано найменш суворий вид дисциплінарного стягнення, передбачений законом, - догану, яку відповідач вважає пропорційною вчиненому проступку.
У відзиві також наголошено, що визначення виду дисциплінарного стягнення належить до дискреційних повноважень Комісії, яка не зобов`язана застосовувати той вид стягнення, який був запропонований членом Комісії у висновку про наявність дисциплінарного проступку.
На підтвердження своєї позиції відповідач послався, зокрема, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №629/847/15-к щодо функціонування групи прокурорів як єдиного процесуального суб`єкта; постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №800/433/17 щодо змісту службових обов`язків працівника прокуратури; рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.07.2018 у справі №9901/554/18 та від 04.03.2019 у справі №9901/5/19 щодо можливості кваліфікації неналежного виконання вимог законодавства як дисциплінарного проступку; а також постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.02.2021 у справі №420/3261/19 щодо дискреції дисциплінарного органу при визначенні виду стягнення.
З огляду на викладене відповідач вважає, що факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку підтверджений сукупністю матеріалів дисциплінарного провадження, процедура притягнення його до відповідальності була дотримана, а рішення від 21.09.2022 №153дп-22 є законним, обґрунтованим і пропорційним. У зв`язку з цим просить у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.
Усною ухвалою суду від 17.03.2026, постановленою із занесенням до протоколу судового засідання, задоволено клопотання відповідача та змінено найменування відповідача з Відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження на Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів.
Після надання представниками сторін усних пояснень та після дослідження доказів представник позивача подав клопотання про здійснення подальшого розгляду заяви у порядку письмового провадження. Представник відповідача не заперечував проти задоволення цього клопотання.
Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.
На підставі наведеного, у судовому засіданні 17.03.2026 судом була постановлена усна ухвала про здійснення подальшого розгляду заяви у порядку письмового провадження.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
у с т а н о в и в:
Позивач перебуває на посаді прокурора шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Рішенням Відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, від 21 вересня 2022 року №153дп-22 розглянуто висновок про наявність дисциплінарного проступку в діях прокурора шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді САП ОСОБА_1 у дисциплінарному провадженні №07/3/2-64дс-52дп-22.
У рішенні зазначено, що підставою для дисциплінарного провадження стала дисциплінарна скарга виконувача обов`язків керівника Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора Яковлева А.С., яка надійшла до Комісії 18.01.2022. Провадження відкрито 31.01.2022, а 30.08.2022 за результатами перевірки складено висновок про наявність у діях прокурора дисциплінарного проступку.
Скарга була мотивована тим, що ОСОБА_1 забезпечував участь у судовому розгляді кримінального провадження №42017051110000188, у якому ВАКС постановлено виправдувальний вирок. Вирок надійшов 20.09.2021 та був переданий ОСОБА_1 для перевірки законності. За результатами вивчення прокурором була підготовлена апеляційна скарга, однак подана вона лише 21.10.2021, тобто після закінчення встановленого КПК України 30-денного строку.
Ухвалою Апеляційної палати ВАКС від 03.11.2021 у поновленні строку відмовлено та апеляційну скаргу повернуто.
У дисциплінарній скарзі такі дії прокурора кваліфікувалися як порушення вимог ч. 4 ст. 17, ст. 19, ст. 22 Закону України «Про прокуратуру», статей 2, 7, 9, 36, ч.ч. 1-2 ст. 113, ч. 2 ст. 395 КПК України та як дисциплінарний проступок, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону №1697-VII.
При встановленні фактичних обставин Комісія виходила з того, що кримінальне провадження №42017051110000188 було зареєстровано 23.11.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 3 ст. 425 КК України. З 10.01.2018 процесуальне керівництво здійснювалося прокурорами САП. До групи прокурорів входив ОСОБА_1 , а старшим групи був прокурор ОСОБА_2 .
Комісія також врахувала, що ОСОБА_1 фактично здійснював процесуальне керівництво в цьому провадженні: приймав процесуальні рішення, зокрема постанову від 10.05.2018 про закриття кримінального провадження щодо окремих осіб; звертався з клопотаннями про продовження строків досудового розслідування; погоджував повідомлення про підозру.
Обвинувальний акт 22.02.2019 затверджено прокурором Кривенком В.В. та направлено до суду. Підтримання публічного обвинувачення у судовому провадженні здійснювала група прокурорів САП, а протягом 2021 року - лише ОСОБА_1 
15.09.2021 ВАКС ухвалив виправдувальний вирок щодо ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.
20.09.2021 копія вироку надійшла до Офісу Генерального прокурора. Наступного дня її було передано ОСОБА_1 і начальнику шостого відділу ОСОБА_2 для перевірки законності.
У рішенні зазначено, що письмовими резолюціями від 21.09.2021 та 24.09.2021 ОСОБА_1 було доручено доповісти пропозиції та внести апеляційну скаргу на виправдувальний вирок.
Комісія послалася також на підписаний ОСОБА_1 і виконувачем обов`язків керівника САП ОСОБА_5 висновок щодо законності вироку, у якому встановлено необхідність його апеляційного оскарження.
Водночас апеляційну скаргу ОСОБА_1 підготував 20.10.2021 та подав до ВАКС 21.10.2021.
Комісією враховано, що в період з 04 по 08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 була надана частина щорічної відпустки.
Ухвалою Апеляційної палати ВАКС від 03.11.2021 встановлено, що апеляційну скаргу подано поза межами строку апеляційного оскарження, доводи прокурора щодо поважності причин пропуску строку визнано непереконливими, у поновленні строку відмовлено, скаргу повернуто.
Комісія окремо відтворила висновки Апеляційної палати ВАКС про те, що особливості внутрішнього документообігу органів прокуратури не змінюють встановлений законом порядок обчислення процесуального строку; перебування прокурора у відпустці не становило об`єктивно непереборної причини, оскільки вирок міг бути оскаржений іншим прокурором групи, а керівництво САП могло скористатися повноваженнями, передбаченими ч. 4 ст. 36 КПК України.
Надалі на оперативній нараді у виконувача обов`язків керівника САП було обговорено результати цього судового провадження та встановлено факт порушення ОСОБА_1 строку апеляційного оскарження. Було вирішено оскаржити ухвалу Апеляційної палати ВАКС у касаційному порядку; відповідну касаційну скаргу ОСОБА_1 подав 03.02.2022.
Під час дисциплінарного провадження були допитані ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Вони пояснили, що процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснювала група прокурорів САП, до складу якої входив ОСОБА_1 , а старшим групи був ОСОБА_2 . ОСОБА_1 фактично здійснював процесуальне керівництво та надалі підтримував публічне обвинувачення у суді.
За поясненнями ОСОБА_2 , 16.09.2021 ОСОБА_1 повідомив його про проголошення виправдувального вироку. Після надходження повного тексту вироку ОСОБА_1 було доручено перевірити його законність, а 24.09.2021 - внести апеляційну скаргу. ОСОБА_2 також стверджував, що контролював дотримання строку, однак процесуальний строк був пропущений.
У своїх поясненнях Комісії ОСОБА_1 не погодився з висновком про наявність дисциплінарного проступку. Він підтвердив, що здійснював процесуальне керівництво та підтримував обвинувачення, однак вважав виправдувальний вирок обґрунтованим і законним. Апеляційну скаргу, за його поясненнями, було підготовлено за наполяганням старшого групи прокурорів.
ОСОБА_1 наголошував, що службове розслідування, проведене на підставі наказу Генерального прокурора, не встановило фактів вчинення ним дій, які порочать звання прокурора чи ставлять під сумнів його об`єктивність та незалежність. Також зазначав, що умислу порушувати процесуальний строк не мав, однак усвідомлював його сплив та саме тому просив суд поновити строк.
Комісія відхилила позицію прокурора щодо того, що доручення керівництва не мало характеру належної вказівки. На думку Комісії, встановлені матеріалами дисциплінарного провадження обставини свідчили про те, що ОСОБА_1 був обізнаний із необхідністю оскарження вироку та погодив висновок про наявність підстав для такого оскарження.
У мотивувальній частині рішення Комісія послалася, зокрема, на ч. 2 ст. 19 Конституції України, статті 2, 17, 19, 43 Закону №1697-VII, статті 2, 9, 36, 37, 113, 395 КПК України, Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів, Порядок №51, Положення про САП, а також на правові позиції Великої Палати Верховного Суду.
Комісія виходила з того, що прокурор є процесуально самостійним, однак така самостійність не звільняє його від обов`язку діяти в межах закону, додержуватися процесуальних строків та належно виконувати службові обов`язки.
Окремо зазначено, що відповідно до Положення про САП до службових обов`язків прокурорів відповідного відділу належать, серед іншого, здійснення нагляду за додержанням законів під час досудового розслідування НАБУ, підтримання публічного обвинувачення, виконання завдань та доручень керівництва, а також подання апеляційних і касаційних скарг.
Комісія дійшла висновку, що з огляду на безпосередню участь ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, його службові обов`язки, процесуальні повноваження, наявність висновку про необхідність оскарження вироку та доручень керівництва він мав подати апеляційну скаргу у встановлений статтею 395 КПК України строк.
Порушення цього строку, яке було констатовано ухвалою Апеляційної палати ВАКС від 03.11.2021, Комісія розцінила як таке, що призвело до негативних наслідків у вигляді невиконання завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК України, та свідчить про неналежне виконання ОСОБА_1 службових обов`язків.
За результатами аналізу матеріалів Комісія дійшла «консолідованого висновку», що ОСОБА_1 порушив вимоги статті 19 Закону України «Про прокуратуру», статей 2, 9, 36, 113, п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України та п. 3 розділу IV Порядку №51, чим вчинив дисциплінарний проступок, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону №1697-VII, - неналежне виконання службових обов`язків.
Днем вчинення дисциплінарного проступку Комісія визначила 21.10.2021 - дату подання ОСОБА_1 апеляційної скарги з порушенням процесуального строку, у зв`язку з чим зазначила, що річний строк для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності не сплив.
Визначаючи вид дисциплінарного стягнення, Комісія врахувала відсутність у ОСОБА_1 попередніх дисциплінарних стягнень та тривалий стаж роботи в органах прокуратури. Водночас з огляду на характер його службових обов`язків Комісія вказала на «очевидну недбалість» при їх виконанні та дійшла висновку, що дисциплінарне стягнення у виді догани є пропорційним вчиненому проступку.
У резолютивній частині рішення Комісія вирішила притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності та накласти на нього дисциплінарне стягнення у виді догани.
Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, загальні права і обов`язки прокурора визначено Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі по тексту також - Закон № 1697-VII).
Згідно з пунктами 2, 4, 10 частини першої статті 3 Закону №1697-VII діяльність прокуратури ґрунтується на засадах законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності; презумпції невинуватості; неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки.
Положеннями статті 44 Закону №1697-VII визначено, що дисциплінарне провадження здійснюється відповідним органом.
За правилами частин першої та другої статті 45 Закону №1697-VII дисциплінарне провадження - це процедура розгляду відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.
Право на звернення до відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти. Рекомендований зразок дисциплінарної скарги розміщується на вебсайті Офісу Генерального прокурора.
Ця процедура передбачає: 
1) відкриття дисциплінарного провадження та проведення перевірки дисциплінарної скарги (стаття 46 Закону №1697-VII);
2) розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора (стаття 47 Закону №1697-VII);
3) прийняття рішення у дисциплінарному провадженні стосовно прокурора (стаття 48 Закону №1697-VII);
4) застосування одного з видів дисциплінарного стягнення (стаття 49 Закону №1697-VII);
5) оскарження рішення, прийнятого за результатами дисциплінарного провадження (стаття 50 Закону №1697-VII).
Частинами четвертою та десятою статті 46 Закону № 1697-VII визначено, що після відкриття дисциплінарного провадження член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, проводить перевірку в межах обставин, повідомлених у дисциплінарній скарзі. У разі виявлення під час перевірки інших обставин, що можуть бути підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, інформація про це включається у висновок члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, за результатами перевірки.
Член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, за результатами перевірки готує висновок, який повинен містити інформацію про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора та виклад обставин, якими це підтверджується. Якщо за результатами перевірки член відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, встановив наявність дисциплінарного проступку, у висновку додатково зазначається характер проступку, його наслідки, відомості про особу прокурора, ступінь його вини, інші обставини, що мають значення для прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення, а також пропозиція члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, щодо конкретного виду дисциплінарного стягнення.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону №1697-VII розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засіданні відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження. На засідання запрошуються особа, яка подала дисциплінарну скаргу, прокурор, стосовно якого відкрито дисциплінарне провадження, їхні представники, а у разі необхідності й інші особи. Повідомлення про час та місце проведення засідання відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, має бути надіслано не пізніш як за десять днів до дня проведення засідання.
Згідно з частинами третьою - п`ятою статті 47 Закону №1697-VII висновок про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора розглядається за його участю і може бути розглянутий без нього лише у випадках, коли належним чином повідомлений прокурор:
1) повідомив про згоду на розгляд висновку за його відсутності;
2) не з`явився на засідання, не повідомивши про причини неявки;
3) не з`явився на засідання повторно.
Рішення про можливість розгляду висновку за відсутності відповідного прокурора приймає відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження.
Прокурор, який не братиме участі в засіданні відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, вправі надіслати письмові пояснення щодо висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку, які оголошуються на засіданні відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження.
Розгляд висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора відбувається на засадах змагальності. На засіданні відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, заслуховуються пояснення члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, який проводив перевірку, пояснення прокурора, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, та/або його представника і в разі необхідності інших осіб.
За приписами частини першої статті 48 Закону № 1697-VII відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, приймає рішення в дисциплінарному провадженні більшістю голосів від свого загального складу. Перед прийняттям рішення відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, за відсутності прокурора, стосовно якого здійснюється провадження, і запрошених осіб обговорює результати розгляду висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора.
Частинами третьою - шостою статті 48 Закону № 1697-VII визначено, що при прийнятті рішення у дисциплінарному провадженні враховуються характер проступку, його наслідки, особа прокурора, ступінь його вини, обставини, що впливають на обрання виду дисциплінарного стягнення.
Рішення про накладення на прокурора дисциплінарного стягнення або рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора може бути прийнято не пізніше ніж через рік із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування прокурора у відпустці.
У разі відсутності підстав для накладення на прокурора дисциплінарного стягнення відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, своїм рішенням закриває дисциплінарне провадження.
Рішення відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, викладається в письмовій формі, підписується головуючим і членами відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, які брали участь у розгляді висновку про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку, і оголошується на засіданні цього органу. Рішення у дисциплінарному провадженні має містити:
1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду прокурора, який притягається до дисциплінарної відповідальності;
2) обставини, встановлені під час здійснення провадження;
3) мотиви, з яких відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, ухвалила рішення;
4) суть рішення за наслідками розгляду із зазначенням виду дисциплінарного стягнення в разі його накладення;
5) порядок і строк оскарження рішення.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону №1697-VII на прокурора можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:
1) догана;
2) заборона на строк до одного року на переведення до органу прокуратури вищого рівня чи на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (крім Генерального прокурора);
3) звільнення з посади в органах прокуратури.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності є встановлення у визначеному законом порядку факту вчинення ним дисциплінарного проступку, передбаченого статтею 43 Закону України «Про прокуратуру», за умови дотримання уповноваженим органом встановленої законом процедури дисциплінарного провадження, всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, належної оцінки доказів і мотивування прийнятого рішення.
Отже, при вирішенні цього спору суд має перевірити, чи прийнято оскаржуване рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів на підставі належним чином встановлених фактичних обставин, чи підтверджується висновок про вчинення позивачем дисциплінарного проступку зібраними у дисциплінарному провадженні доказами, а також чи дотримано відповідачем вимог Закону України «Про прокуратуру» та критеріїв, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Доведеність зазначених обставин свідчитиме про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює:
1) підтримання публічного обвинувачення в суді;
2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку;
3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Прокуратуру в Україні очолює Генеральний прокурор, якого призначає на посаду та звільняє з посади за згодою Верховної Ради України Президент України.
Строк повноважень Генерального прокурора становить шість років. Одна й та ж особа не може обіймати посаду Генерального прокурора два строки поспіль.
Дострокове звільнення з посади Генерального прокурора здійснюється виключно у випадках і з підстав, визначених цією Конституцією та законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону №1697-VII на прокуратуру покладаються такі функції підтримання державного обвинувачення в суді.
За приписами частини третьої статті 43 Закону №1697-VII виправдання особи або закриття стосовно неї судом кримінального провадження не може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора, який здійснював процесуальне керівництво досудовим розслідуванням та/або підтримання державного обвинувачення у цьому провадженні, крім випадків умисного порушення ним вимог законодавства чи неналежного виконання службових обов`язків.
Положеннями частин третьої та четвертої статті 17 Закону №1697-VII визначено, що під час здійснення повноважень, пов`язаних з реалізацією функцій прокуратури, прокурори є незалежними, самостійно приймають рішення про порядок здійснення таких повноважень, керуючись при цьому положеннями закону, а також зобов`язані виконувати лише такі вказівки прокурора вищого рівня, що були надані з дотриманням вимог цієї статті.
Прокурори вищого рівня мають право давати вказівки прокурору нижчого рівня, погоджувати прийняття ним певних рішень та здійснювати інші дії, що безпосередньо стосуються реалізації цим прокурором функцій прокуратури, виключно в межах та порядку, визначених законом. Генеральний прокурор має право давати вказівки будь-якому прокурору.
Накази адміністративного характеру, а також вказівки, що прямо стосуються реалізації прокурором функцій прокуратури, видані (віддані) в письмовій формі в межах повноважень, визначених законом, є обов`язковими до виконання відповідним прокурором. Прокурору, якому віддали наказ чи вказівку в усній формі, надається письмове підтвердження такого наказу чи вказівки.
Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно з частиною першою статті 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Пунктом 20 частини другої статті 36 КПК України визначено, що прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений оскаржувати судові рішення в порядку, встановленому цим Кодексом.
За приписами частини другої статті 37 КПК України прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення.
Пунктом 1 частини другої статті 395 КПК України визначено, що апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на вирок або ухвалу про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру - протягом тридцяти днів з дня їх проголошення.
Відповідно до статті 113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.
Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.
Наказом Генеральної прокуратури України від 28.03.2019 №51, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.04.2019 за № 363/33334 відповідно до статті 131-1 Конституції України, статей 36-40, пункту 1 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, статей 9, 22, 25 Закону України «Про прокуратуру», з метою забезпечення належної організації діяльності прокурорів і слідчих органів прокуратури у кримінальному провадженні затверджено Порядок організації діяльності прокурорів і слідчих органів прокуратури у кримінальному провадженні (далі по тексту - Порядок №51), який визначає процедуру організації діяльності слідчих прокуратури, керівників органів досудового розслідування органів прокуратури (з урахуванням вимог розділу Х «Прикінцеві положення» та розділу ХI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України та розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державне бюро розслідувань») та прокурорів усіх рівнів у кримінальному провадженні, а саме організації та процесуального керівництва досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляду за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів досудового розслідування, підтримання публічного (державного) обвинувачення (далі - обвинувачення) в суді, оскарження судових рішень, здійснення інших повноважень в межах компетенції органів прокуратури.
Відповідно до пункту 3 розділу IV Порядку №51 прокурор у кримінальному провадженні, здійснюючи процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, відповідно до вимог законодавства:
забезпечує виконання завдань кримінального провадження з дотриманням його загальних засад;
перед погодженням клопотань про проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій перевіряє наявність правових підстав для прийняття таких процесуальних рішень, відповідність наведених у них даних вимогам законів, матеріалам і фактичним обставинам кримінального провадження;
вирішує питання про погодження таких клопотань або відмову в їх погодженні;
вживає заходів до об`єднання матеріалів досудового розслідування щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, якщо це впливає на правильність кваліфікації дій та можливе призначення покарання;
перевіряє законність і обґрунтованість рішення про закриття кримінального провадження, у тому числі повноту проведення досудового розслідування, захист інтересів учасників кримінального провадження, вирішення питань про спеціальну конфіскацію, долю майна та документів, вилучених або наданих під час досудового розслідування, скасування обмежувальних заходів;
після виявлення фактів винесення слідчим незаконних або необґрунтованих рішень скасовує їх;
у разі згоди з прийнятим рішенням про закриття кримінального провадження за фактами вчинених правопорушень робить відмітку про законність і обґрунтованість такого рішення на копії відповідної постанови, яку долучає до наглядового провадження;
у разі здійснення повноважень у складі групи прокурорів перед вчиненням процесуальних дій та прийняттям процесуальних рішень узгоджує їх зі старшим прокурором групи, рішення якого є остаточним;
забезпечує накопичення документів (копій документів) у наглядовому провадженні у порядку, визначеному чинним законодавством;
контролює виконання доручень і вказівок, наданих слідчому, органу досудового розслідування, відповідному оперативному підрозділу, щодо проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій;
перевіряє за потреби своєчасність і повноту розгляду слідчими клопотань сторони захисту, потерпілого та його представника чи законного представника про виконання будь-яких процесуальних дій і законність прийнятих рішень за результатами розгляду, забезпечує виконання вказаних вимог у разі особистого розгляду таких клопотань;
ініціює перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених КПК України, для його відводу або у разі неефективного досудового розслідування;
вживає заходів, передбачених статтями 96-1, 96-2 КК України, статтями 100, 170-174 КПК України, щодо забезпечення спеціальної конфіскації, а також вирішення долі вилучених та арештованих речей і документів у разі закриття кримінального провадження;
відповідно до закону реагує на факти невиконання слідчим письмових вказівок прокурора та за наявності підстав ініціює притягнення слідчого до відповідальності;
у разі закриття кримінального провадження щодо підозрюваного впродовж 3 діб із часу прийняття рішення для перевірки його законності та обґрунтованості надає матеріали закритого кримінального провадження керівнику прокуратури відповідного рівня або його першому заступнику чи заступнику, які в межах компетенції здійснюють нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування;
у передбачених законом випадках бере участь у розгляді слідчим суддею питань, пов`язаних із проведенням досудового розслідування, висловлює щодо них мотивовану правову позицію, у встановленому законом порядку оскаржує ухвали слідчого судді, бере участь в апеляційному розгляді цих питань;
під час розгляду слідчим суддею скарг на рішення дії чи бездіяльність прокурора, висловлює мотивовану правову позицію щодо законності та обґрунтованості таких дій та рішень;
надає для вивчення керівнику прокуратури або його першому заступнику чи заступнику згідно з розподілом обов`язків проект угоди про визнання винуватості, опрацьовує пропозиції відповідного керівника, після чого за наявності законних підстав укладає угоду;
здійснює інші повноваження, передбачені КПК України.
З метою визначення основних принципів, моральних норм та правил прокурорської етики, якими повинні керуватися прокурори при виконанні своїх службових обов`язків та поза службою, Всеукраїнська конференція прокурорів затвердила Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів, який був чинним на час вчинення позивачем дій, котрі Комісія кваліфікувала як дисциплінарний проступок.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 цього Кодексу прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність.
Своєю доброчесністю, принциповістю, компетентністю, неупередженістю та сумлінним виконанням службових обов`язків сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї.
Згідно зі статтею 15 Кодексу етики та поведінки прокурорів прокурор повинен здійснювати службові повноваження сумлінно, компетентно, вчасно і відповідально.
Постійно підвищувати свій загальноосвітній та професійний рівень, культуру спілкування, виявляти ініціативу, відповідальне ставлення та творчий підхід до виконання своїх службових обов`язків, фахово орієнтуватися у чинному законодавстві, передавати власний професійний досвід колегам.
Він має усвідомлювати, що його діяльність оцінюється з урахуванням рівня підготовки, знання законодавства, компетентності, ініціативності, комунікативних здібностей, здатності вчасно і якісно виконувати службові обов`язки та завдання.
За приписами статей 32, 33 Кодексу етики та поведінки прокурорів оцінка дотримання норм професійної етики та поведінки прокурора може проводитися під час дисциплінарного провадження та надаватися при вирішенні питань щодо підвищення по службі, присвоєння класного чину, підготовці характеристик та рекомендацій.
Відповідно до Закону України «Про прокуратуру» прокурори зобов`язані неухильно дотримуватися вимог цього Кодексу. Їх порушення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
У разі систематичного (два і більше разів протягом одного року) або одноразового грубого порушення правил прокурорської етики прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
Пунктом 3 частини четвертої статті 19 Закону №1697-VII визначено, що прокурор зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до Стандартів професійної відповідальності та основних прав і обов`язків прокурорів, прийнятих Міжнародною асоціацією прокурорів 23.04.1999, прокурори повинні завжди підтримувати честь та гідність професії; поводитись професійно, відповідно до закону, правил та етики їхньої професії; у будь-який час дотримуватись найвищих норм чесності.
Згідно з пунктами 1, 3 Керівних принципів, що стосуються державних обвинувачів, які прийняті восьмим конгресом Організації об`єднаних націй з попередження злочинності та поводженню з правопорушниками (Гавана Куба, 27 серпня - 07 вересня 1900 року) особи, відібрані для здійснення судового переслідування, повинні мати високі моральні якості та здібності, а також відповідну підготовку та кваліфікацію.
Особи, які здійснюють судове переслідування, будучи найважливішими представниками системи відправлення кримінального правосуддя, завжди зберігають честь та гідність своєї професії.
Положеннями пункту 1 частини першої статті 43 Закону №1697-VII визначено, що прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків.
Притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності не виключає можливості притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірним рішенням позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено на нього дисциплінарне стягнення у виді догани. Рішення мотивоване порушенням прокурором ОСОБА_1 вимог статті 19 Закону №1697-VII, статей 2, 9, 36, 113 КПК України, пункту 1 частини другої статті 395 КПК України, пункту 3 розділу IV Порядку №51, тобто вчинення дисциплінарного проступку, відповідальність за який передбачена пунктом 1 частини першої статті 43 Закону №1697-VII, а саме: неналежне виконання службових обов`язків (порушення прокурором ОСОБА_1 процесуальних строків подання апеляційної скарги, що призвело до настання негативних наслідків у виді невиконання завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК України).
Велика Палата у постанові від 23.05.2024 у справі №9901/865/18 зазначила, що повноваження КДКП стосовно оцінювання обставин, пов`язаних з дисциплінарним проступком прокурора, його особистих якостей, наявність чи відсутність шкоди авторитету прокуратури внаслідок дій чи бездіяльності прокурора, якому ставлять у провину вчинення дисциплінарного проступку, вибір виду дисциплінарного стягнення - є дискреційними та належать до її виключних повноважень, у зв`язку із чим результати такої оцінки не можуть бути об`єктом судового контролю. Проте Велика Палата вкотре наголошує, що дискреція не може перетворюватися на свавілля.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
У постанові від 10.10.2024 у справі №640/18630/20 Верховний Суд наголосив, що в контексті характеру спірних правовідносин та висновків Великої Палати Верховного Суду, адміністративний суд крізь призму вимог статті 2 КАС України може оцінити повноту дослідження та врахування відповідним дисциплінарним органом усіх фактів та обставин, які ним з`ясовувались щодо діянь особи у контексті дотримання процедури, не втручаючись при цьому у дискреційні повноваження стосовно визначення «грубості» дисциплінарного правопорушення, суворості обраного дисциплінарного стягнення і наданої юридичної оцінки доказам, зібраним у ході процедури проведення перевірки відомостей про дисциплінарний проступок на предмет їх достатності.
Позивач, заперечуючи наявність підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності спірним рішенням, зазначив про упереджений характер службового розслідування, призначеного на підставі рапорту в.о. начальника управління забезпечення реалізації процесуальних повноважень Генерального прокурора у кримінальному провадженні Департаменту організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення про можливе вчинення прокурорами САП під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №42017051110000188 від 23.11.2017 дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумніви в його об`єктивності, неупередженості та незалежності, мотивованого тим, що 04.11.2021 на оперативній нараді при Генеральному прокурорі шостого відділу САП ОСОБА_2 нібито повідомив неправдиві відомості.
Проте, такі доводи відхиляються судом, оскільки предметом судового розгляду у цій справі є правомірність рішення відповідача, прийнятого за результатами дисциплінарного провадження, а не правомірність призначення службового розслідування чи мотиви складання відповідного рапорту.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, за результатами службового розслідування не було підтверджено обставин, які стали підставою для його призначення, а саме щодо можливого повідомлення неправдивих відомостей під час оперативної наради. Водночас у ході службового розслідування було встановлено інші обставини, які свідчили про можливе неналежне виконання позивачем службових обов`язків, а саме пропуск процесуального строку на апеляційне оскарження вироку суду.
Відповідно до частини десятої статті 46 Закону №1697-VII у разі виявлення під час перевірки інших обставин, які можуть бути підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, така інформація підлягає включенню до висновку члена відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження. Отже, сам по собі факт встановлення під час перевірки інших обставин, ніж ті, що були зазначені у первинній дисциплінарній скарзі або матеріалах службового розслідування, повністю відповідає вимогам Закону №1697-VII та не свідчить про упередженість чи незаконність дисциплінарного провадження.
Більше того, оскаржуване рішення ґрунтується не на припущеннях чи обставинах, які не знайшли свого підтвердження, а на встановленому та документально підтвердженому факті пропуску позивачем процесуального строку на подання апеляційної скарги, який підтверджується, зокрема, ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду про повернення апеляційної скарги у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження. Відтак наведені позивачем доводи не спростовують встановлених відповідачем обставин вчинення дисциплінарного проступку та не свідчать про протиправність спірного рішення.
Крім того, позивач стверджує про необхідність розрізняти накази адміністративного характеру або вказівки, що прямо стосуються реалізації прокурором функцій прокуратури, видані (віддані) в письмовому виді в межах повноважень, визначених законом, які є обов`язковими до виконання, та вказівки старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні, надані в порядку статті 37 КПК України. На думку позивача, резолюція начальника САП як особи, яка займає адміністративну посаду, на супровідному листі не є вказівкою старшого групи прокурорів в межах конкретного кримінального провадження, що залишено поза увагою відповідачем.
Проте судом не приймаються до уваги означені доводи позивача з огляду на таке.
Дійсно, положення статті 17 Закону №1697-VII розмежовують накази адміністративного характеру та письмові вказівки прокурора вищого рівня, що стосуються реалізації функцій прокуратури, а положеннями статті 37 КПК України визначено процесуальний статус старшого групи прокурорів та його повноваження щодо організації діяльності прокурорів у конкретному кримінальному провадженні. 
Проте, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності не за невиконання процесуальної вказівки старшого групи прокурорів у розумінні статті 37 КПК України і не за порушення порядку виконання письмових вказівок прокурора вищого рівня, а за неналежне виконання службових обов`язків, що виразилося у незабезпеченні своєчасного апеляційного оскарження виправдувального вироку та, як наслідок, пропуску встановленого законом процесуального строку.
При цьому з матеріалів дисциплінарного провадження вбачається, що позивач був визначений прокурором у відповідному кримінальному провадженні, брав участь у судовому розгляді, був обізнаний зі змістом вироку, отримав резолюцію керівника щодо необхідності підготовки апеляційної скарги та фактично розпочав її виконання, однак не забезпечив подання такої скарги у межах строку, встановленого статтею 395 КПК України. Отже, незалежно від правової природи відповідної резолюції саме на позивача як прокурора, який здійснював процесуальне керівництво та підтримував публічне обвинувачення у цьому кримінальному провадженні, покладався обов`язок діяти добросовісно, професійно та своєчасно, забезпечуючи належну реалізацію процесуальних повноважень.
Відтак доводи позивача про неправильну правову кваліфікацію резолюції начальника САП не спростовують встановлених відповідачем обставин дисциплінарного проступку та не впливають на висновок суду щодо правомірності оскаржуваного рішення.
На переконання позивача, дисциплінарний проступок вважається вчиненим в останній день строку подання апеляційної скарги - 18.10.2021, а дії позивача після пропущення такого процесуального строку незалежно від мотивів жодним чином не впливають на підстави для неподання апеляційної скарги. Позивач стверджує, що переконання відповідача, що єдиною моделлю поведінки прокурора, незважаючи на обставини конкретного кримінального провадження, є оскарження виправдувального вироку, не відповідає ані принципам кримінального процесу, ані Конституції України, ані міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а думка, що прокурор, діючи з метою усунення подальших негативних наслідків для виправданої особи внаслідок формальних апеляційних чи касаційних скарг та, відповідно, більш тривалого обмеження її прав, проігнорована відповідачем.
Проте посилання позивача на те, що після спливу строку він керувався необхідністю уникнення безпідставного обмеження прав виправданої особи та не вбачав підстав для формального оскарження вироку, не спростовують встановлених відповідачем обставин дисциплінарного проступку. Як убачається з матеріалів дисциплінарного провадження, питання доцільності апеляційного оскарження вже було вирішено керівництвом прокуратури, яке доручило підготувати та подати апеляційну скаргу, зокрема і з урахуванням висновків щодо законності вироку суду і наявності підстав для його подальшого оскарження, складених та підписаних позивачем, в яких зазначено про наявність підстав для оскарження. За таких обставин позивач не був наділений дискреційними повноваженнями самостійно відмовитися від реалізації прийнятого процесуального рішення або фактично унеможливити його виконання шляхом пропуску встановленого законом строку.
Суд також звертає увагу, що дисциплінарний орган не виходив з презумпції обов`язковості оскарження кожного виправдувального вироку. Оскаржуване рішення не містить висновків про те, що будь-який виправдувальний вирок підлягає безумовному апеляційному перегляду. Натомість підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало неналежне виконання ним покладених службових обов`язків у конкретному кримінальному провадженні, внаслідок чого було втрачено процесуальну можливість реалізувати вже прийняте рішення про апеляційне оскарження.
Отже, наведені позивачем обставини фактично зводяться до оцінки доцільності апеляційного оскарження вироку, тоді як предметом дисциплінарного провадження були своєчасність та належність виконання ним службових обов`язків. Такі доводи не спростовують встановленого факту пропуску процесуального строку з причин, що залежали від позивача, та не свідчать про протиправність оскаржуваного рішення.
Доводи позивача щодо недослідження під час обрання виду стягнення ані службової характеристики, ані наявності у нього заохочень суд вважає необґрунтованими, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення та матеріалів дисциплінарного провадження вбачається, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення відповідачем враховано характер і тяжкість вчиненого дисциплінарного проступку, його наслідки, ступінь вини позивача, відомості про його особу, а також відсутність раніше застосованих до нього дисциплінарних стягнень, зокрема, взято до уваги позитивну службову характеристику позивача, його професійний досвід, наявність заохочень та інші відомості, що характеризують його як прокурора.
Водночас сам по собі факт наявності позитивної службової характеристики чи заохочень не виключає можливості притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності та не є безумовною підставою для звільнення його від такої відповідальності. Суд зазначає, що врахування таких відомостей не означає обов`язку дисциплінарного органу відмовитися від застосування дисциплінарного стягнення або застосувати інший його вид. Застосування до позивача найменш суворого виду дисциплінарного стягнення - догани - свідчить про те, що відповідачем дотримано принципу пропорційності та враховано як характер допущеного порушення, так і дані про особу позивача.
Отже, доводи позивача про неврахування службової характеристики та заохочень спростовуються матеріалами дисциплінарного провадження і не свідчать про протиправність оскаржуваного рішення.
Оцінивши наведені сторонами доводи у сукупності з дослідженими доказами, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру», за результатами дотримання встановленої законом процедури дисциплінарного провадження. Матеріалами дисциплінарного провадження підтверджено факт неналежного виконання позивачем службових обов`язків, що полягав у незабезпеченні своєчасного подання апеляційної скарги на виправдувальний вирок у межах процесуального строку, встановленого статтею 395 КПК України, внаслідок чого апеляційну скаргу було повернуто без розгляду. Наведені позивачем доводи не спростовують встановлених відповідачем обставин, не свідчать про порушення процедури дисциплінарного провадження чи неправильне застосування норм матеріального права, а тому правові підстави для визнання спірного рішення протиправним та його скасування відсутні.
При цьому, суд зауважує, що наведені позивачем доводи зводяться переважно до незгоди з оцінкою встановлених дисциплінарним органом обставин та його дискреційними висновками, однак не спростовують встановленого факту неналежного виконання службових обов`язків і не свідчать про порушення відповідачем процедури дисциплінарного провадження чи неправильне застосування норм матеріального права. Тому підстав для визнання оскаржуваного рішення протиправним та його скасування суд не вбачає.
Враховуючи означене, суд дійшов висновку про обґрунтованість висновків відповідача щодо неналежного виконання службових обов`язків, що мало наслідком притягнення позивача спірним рішенням до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани.
Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.
Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.
Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.