ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 липня 2026 року
м. Київ
справа № 295/10593/20
провадження № 51 - 4924 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
(в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 3 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020060020001143 за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Житомир, жителя  АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу за вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 29 жовтня 2014 року за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого по відбуттю покарання,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого, останнього разу за вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2023 року за ч.3 ст.185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду  ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Також цим вироком суду ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, з урахуванням покарання, призначеного за вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2023 року, визначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 1 листопада 2022 року вказано виконувати самостійно.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він за обставин, установлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 22 квітня 2020 року приблизно о 13:15, перебуваючи поблизу під`їзду № 5 будинку АДРЕСА_3 , діючи повторно, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, відкрито заволодів мобільним телефоном ОСОБА_10 та грошовими коштами, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 11 514,69 грн.
Крім цього, 11 червня 2020 року, приблизно о 17:30 ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_9 , перебуваючи поблизу кафе «Кавозавр» (вул. Київська, 1 в м. Житомирі), підійшовши до ОСОБА_11 та усвідомивши, що потерпілий через раптову фізичну слабкість не може чинити будь-якого спротиву, ОСОБА_8 повторно відкрито викрав із гаманця потерпілого грошові кошти в сумі 1000 грн, а ОСОБА_9 відкрито викрав мобільний телефон ОСОБА_11 , завдавши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 4361,62 грн.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , а вирок суду-без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що наявними в матеріалах кримінального провадження доказами (відеозаписом, показаннями свідка ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_11 ) не доводиться винуватість ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК (епізод щодо потерпілого ОСОБА_11 ). Зазначає, що апеляційний суд не звернув увагу та не надав оцінку істотним порушенням, допущеним місцевим судом, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
В касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що по епізоду щодо потерпілого ОСОБА_10 показання жодного із свідків не підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні грабежу. Зазначає, що жодних дій, спрямованих на відкрите викрадення майна, на відеозаписі не зафіксовано. Вказує, що апеляційним судом безпідставно було відмовлено у дослідженні відеозапису по епізоду щодо потерпілого ОСОБА_11 . Зазначає, що перед впізнанням працівники поліції попередньо показали потерпілому ОСОБА_10 фото підзахисного. Вказує, що апеляційний розгляд відбувся без участі потерпілого ОСОБА_10 , який не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, при цьому ОСОБА_8 наполягав на його виклику, цим самим суд апеляційної інстанції позбавив останнього можливості безпосередньо допитати потерпілого в судовому засіданні. 
Позиції учасників судового провадження
Захисники підтримали касаційні скарги сторони захисту та просили їх задовольнити. Прокурор заперечувала проти їх задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Положеннями ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону, Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.
Однак, з огляду на те, що сторона захисту посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, суть їх доводів у касаційних скаргах фактично зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами, що, виходячи з наведених вище вимог, до повноважень касаційного суду законом не віднесено. Натомість ці обставини були предметом перевірки при перегляді вироку судом апеляційної інстанції за доводами, викладеними в апеляційних скаргах, який не встановив порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів.
Як убачається з вироку суду, засуджені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вину за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_11 не визнали та пояснили, що жодних неправомірних дій відносно потерпілого не вчиняли, останній сам добровільно надав гроші, щоб купити йому воду та мобільний телефон, щоб подзвонити рідним з приводу погіршення його стану здоров`я.
Разом з тим, така версія розвитку подій по даному епізоду, на якій наполягали засуджені  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , не знайшла свого підтвердження в ході дослідження доказів судом першої інстанції.
Так, за результатами перевірки судових рішень у порядку касаційної процедури у межах передбачених законом повноважень Судом не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_11 .
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, такі висновки у своєму рішенні місцевий суд обґрунтував показаннями:
- свідка ОСОБА_12 , яка пояснила, що дії засуджених по відношенню до потерпілого ОСОБА_11 мали характер відкритого викрадення грошових коштів та мобільного телефону; 
- свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що про обставини вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відкритого викрадення майна її батька вона дізналася від нього. Зазначила, що на наступний день після події з нею зв`язався ОСОБА_9 , повідомив про знайдений мобільний телефон та запропонував його повернення за винагороду. На зустріч прийшла з працівниками поліції. Вилучений у ОСОБА_9 телефон належав її батькові. Зазначила, що батько обвинуваченим добровільно ні телефон, ні гроші не давав, останні заволоділи його майном, користуючись його безпорадним станом.
В супереч твердженням сторони захисту, показання вищевказаних свідків є логічними, послідовними, вони узгоджуються між собою та не викликають сумнівів в їх достовірності, а також повністю спростовують версію засуджених про відсутність у них умислу на вчинення грабежу відносно потерпілого ОСОБА_11 .
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в основу вироку були покладені належні та допустимі докази, а саме дані, які містяться у:
- протоколі допиту потерпілого ОСОБА_11 , якого у зв`язку зі смертю допитати безпосередньо судом не надалося можливим, з пояснень якого вбачається, що 11 червня 2020 року, приблизно о 17:30 поблизу кафе «Кавозавр» до нього підійшли двоє чоловіків, але подію детально не пам`ятає, оскільки дуже погано себе почував. У нього зникли гроші та мобільний телефон;
- витягу із ЄРДР, згідно якого 12 червня 2020 року внесено відомості в ЄРДР з правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 186 КК за фактом вчинення 11 червня 2020 року приблизно о 17:00 за адресою м. Житомир, вул. Київська, 1 двома невідомими особами відкритого викрадення майна ОСОБА_11 ;
- рапорті щодо повідомлення на лінію 102 про затримання ОСОБА_9 в магазині «Фуршет» з речовим доказом, який був викрадений на майдані Перемоги;
- рапорті щодо повідомлення ОСОБА_11 на лінію 102 про те, що приблизно о 17:30 за адресою: м. Житомир, вул. Київська, 1 йому стало погано, тому обставин чітко не пам`ятає, що з ним трапилося, з сумки витягнули телефон і грошові кошти, крадіжку виявив вдома;
- протоколі прийняття заяви ОСОБА_11 про викрадення у нього невідомими особами приблизно о 17:00 за адресою: м. Житомир, вул. Київська, 1 поблизу кафе «Кавозавр» нележного йому майна;
- заяві ОСОБА_9 про добровільне надання працівникам поліції мобільного телефону «Хіаоmі», який йому 11 червня 2020 року передав знайомий ОСОБА_8 ;
- протоколі огляду місця події від 12 червня 2020 року, згідно якого в приміщенні магазину «Фуршет» (м. Житомир, вул. Вітрука, 9-а) ОСОБА_9 , тримаючи в руках мобільний телефон «Redmi» повідомив, що даний телефон, походження якого йому не відомо, передав йому ОСОБА_8 ; 
- заяві ОСОБА_12 про добровільне надання для огляду свого мобільного телефону;
- протоколі огляду предмету від 12 червня 2020 року, згідно якого під час огляду мобільного телефону «Samsung Galaxy А30», в галереї виявлено фото, зроблені свідком 11 червня 2020 року о 17:27 за адресою: м. Житомир, вул. Київська, 1, на яких, за словами свідка зафіксовано двох невідомих чоловіків, які вчинили відкрите викрадення майна у іншого невідомого чоловіка;
- протоколах пред`явлення особи для впізнання від 12 червня 2020 року, згідно якого свідок ОСОБА_12 впізнала ОСОБА_9 та ОСОБА_8 як осіб, які відкрито викрали майно потерпілого ОСОБА_11 ;
- протоколі огляду предмету від 13 червня 2020 року, згідно якого було оглянуто мобільний телефон марки «Хіаоmі Redmi Note 8»;
- протоколі огляду предмету від 13 червня 2020 року, згідно якого було оглянуто записи з камери відеоспостереження, на яких зафіксовано події, що відбувалися 11 червня 2020 року приблизно о 17:00 за адресою м. Житомир, вул. Київська, 1 поблизу кафе «Кавозавр» за участю ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_11 ;
- висновку судово-товарознавчої експертизи №1919/20-25 від 16 липня 2020 року щодо ринкової вартості мобільного телефону «Хіаоmі Redmi Note 8»;
- карті виклику швидкої медичної допомоги від 11 червня 2020 року № 281 за адресою: м. Житомир, вул. Київська, 1, за зверненням ОСОБА_11 з приводу погіршення стану його здоров`я.
Дослідивши й оцінивши вказані у вироку докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції правильно встановив обставини кримінального провадження та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_11 відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
При цьому суд першої інстанції відхилив твердження сторони захисту про те, що потерпілий не міг за своїм станом розуміти, що з ним відбувається, мотивуючи це тим, що злочинні дії обвинувачених бачила свідок ОСОБА_12 , яка усвідомлювала, що у потерпілого відкрито викрадають гроші та мобільний телефон.
Також, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, по епізоду з потерпілим ОСОБА_10 . ОСОБА_8 також вину не визнав та пояснив, що 22 квітня 2020 року був вдома, жодних неправомірних дій не вчиняв, чужим майном не заволодівав. Вважає, що потерпілий та його дружина його оговорили. 
Разом з тим, така версія розвитку подій, на якій наполягав засуджений  ОСОБА_8 , також не знайшла свого підтвердження в ході дослідження доказів судом першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що суд по даному епізоду ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування всіх обставин кримінальних правопорушень та на підтвердження винуватості  ОСОБА_8 обґрунтовано послався на показання: 
- свідка  ОСОБА_14 який пояснив, що в травні 2020 року в магазині за порадою продавця на ім`я ОСОБА_15 придбав телефон марки «Хіаоmі» модель «Redmi Note 8Т», який, як в подальшому з`ясувалося, був краденим;
- свідка ОСОБА_16 , яка пояснила, що влітку, точної дати не пам`ятає, приблизно о 16:00 коли вона повернулася додому її колишній чоловік- ОСОБА_10 їй розповів про те, що біля під`їзду невідомий чоловік наніс йому удар по голові та забрав з кишені грошові кошти та мобільний телефон. Зазначила, що в день події вона в магазині бачила ОСОБА_8 з чималою сумою грошових коштів, а в подальшому її чоловік його впізнав як нападника;
- свідка ОСОБА_17 , яка пояснила, що очевидцем події вона не була, а про напад, побиття та пограбування ОСОБА_10 дізналася від його дружини.
В супереч твердженням сторони захисту, показання вищевказаних свідків є логічними, послідовними, вони узгоджуються між собою та не викликають сумнівів в їх достовірності, а також повністю спростовують версію засудженого ОСОБА_8 про його непричетність до пограбування потерпілого ОСОБА_10 .
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в основу вироку були покладені належні та допустимі докази, а саме дані, які містяться у:
- протоколі допиту свідка ОСОБА_18 , якого у зв`язку зі смертю допитати безпосередньо судом не надалося можливим, з пояснень якого вбачається, що 22 квітня 2020 року, приблизно о 15:30 до нього звернувся знайомий на ім`я ОСОБА_19 прізвисько " ОСОБА_20 " з пропозицією придбати мобільний телефон марки «Хіаоmі» модель «Redmi Note 8Т, який, за словами останнього належав йому. Телефон придбав, а на наступний день продав чоловікові на ім`я ОСОБА_21 . Про те, що телефон крадений дізнався від працівників поліції;
- витягу із ЄРДР, згідно якого 23 квітня 2020 року внесено відомості в ЄРДР з правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 186 КК за фактом вчинення 22 червня 2020 року приблизно о 13:12 у дворі будинку АДРЕСА_3 невідома особа, застосовуючи до ОСОБА_10 насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я, заволоділа належними останньому грошовими коштами та мобільний телефоном, чим завдала йому майнової шкоди на загальну суму 14 000 грн;
- рапорті, згідно якого на лінію 102 22 квітня 2020 року о 21:15 надійшло повідомлення ТМО №1, що цього ж дня о 14:00 за адресою: м. Житомир, вул. Київська, 59, невідомі побили ОСОБА_10 , який доставлений до медичного закладу працівниками поліції;
- рапорті, згідно якого на лінію 102 22 квітня 2020 року о 16:03 надійшло звернення ОСОБА_22 щодо побиття та пограбування її чоловіка в під`їзді будинку АДРЕСА_3 ; 
- протоколі прийняття заяви ОСОБА_10 про побиття та пограбування його невідомою особою 22 квітня 2020 року близько 13:12 в під`їзді будинку АДРЕСА_3 ;
- протоколі огляду місця події від 22 квітня 2020 року, згідно якого за участю потерпілого ОСОБА_10 оглянуто відкриту ділянку місцевості, що знаходиться біля входу до під`їзду №5 буд. АДРЕСА_3 , де останній вказав на місце вчинення невідомою особою щодо нього грабежу;
- виписці по картковому рахунку щодо зняття ОСОБА_10 22 квітня 2020 року о 12:50 готівку з банківського рахунку;
- протоколі огляду місця події від 4 травня 2020 року, згідно якого в службовому кабінету №75 (м. Житомир, вул. Л. Українки, 17) в присутності понятих ОСОБА_23 надала добровільно, мобільний телефон марки «Хіаоmі» модель «Redmi Note 8Т», який за її словами близько тижня тому подарував її чоловік;
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 7 травня 2020 року, згідно якого свідок ОСОБА_18 впізнав ОСОБА_24 як чоловіка, який 22 квітня 2020 приблизно о 15:00 - 15:30 приніс йому на продаж мобільний телефон «Хіаоmі» модель «Redmi Note 8Т»;
- протоколі пред`явлення особи для впізнання від 7 травня 2020 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_25 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка 22 квітня 2020 року приблизно о 14:00 біля під`їзду № 5 будинку АДРЕСА_3 , із застосуванням насильства відкрито заволоділа його мобільним телефоном «Хіаоmі» модель «Redmi Note 8Т» та грошовими коштами;
- висновку експерта №12/1-406 від 22 травня 2020 року щодо ринкової вартості мобільного телефону торгівельної марки «Хіаоmі» модель «Redmi Note 8Т та чохла;
- протоколі огляду предмету від 11 травня 2020 року, згідно якого було проведено огляд мобільного телефону марки «Хіаоmі» модель «Redmi Note 8Т»;
- виписці № 3115 медичної картки амбулаторного хворого від 22 квітня 2020 року, згідно якого ОСОБА_10 встановлено діагноз: забій потиличної ділянки.
Дослідивши й оцінивши вказані у вироку докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції правильно встановив обставини кримінального провадження та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_10 відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Місцевий суд визнав надуманими та способом захисту твердження ОСОБА_8 про те, що свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_18 його оговорюють, оскільки будь-яких доказів про наявність грунтовних сумнівів в показах цих свідком стороною захисту суду не було надано, як і не було здобуто таких доказів під час судового розгляду.
Також місцевий суд відхилив доводи ОСОБА_26 про те, що перед впізнанням потерпілому ОСОБА_10 показали його фото, мотивуючи це тим, згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання всі особи, яких залучали для впізнання, були в масках і потерпілий вказав на ОСОБА_26 , зазначивши, що впізнає останнього по очах і тілобудові.
Доводи обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 щодо непричетності до відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчинених за попередньою змовою групою осіб та доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо непричетності до відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, суд розцінив як намагання уникнути кримінальної відповідальності також у зв`язку з наступним.
Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження, належним чином перевірив викладені в апеляційній скарзі захисника доводи, в тому числі й аналогічні тим, що викладені у його касаційній скарзі, і визнав їх необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків.
При цьому, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб (епізод щодо потерпілого ОСОБА_11 ), а також обвинуваченого ОСОБА_8 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненого повторно (епізод щодо потерпілого ОСОБА_10 ), зазначивши, що вона повністю підтверджується належними та допустимими доказами, які не суперечать критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», та які були предметом детального дослідження суду.
Суд апеляційної інстанції визнав безпідставними доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції надав невірну оцінку поясненням обвинуваченого ОСОБА_9 , а також ряду письмових доказів по справі, мотивуючи це тим, що пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 містяться у вироку суду, а протоколи огляду предметів та відеозапис було досліджено безпосередньо у судовому засіданні суду першої інстанції в присутності обвинувачених та їхніх захисників, і суд першої інстанції надав вказаним доказам належну оцінку у вироку суду, з якою колегія суддів погодилася.
При цьому апеляційний суд зауважив, що сторона захисту в суді першої інстанції не заявляла будь-яких клопотань про визнання доказів неналежними чи недопустимими. Під час апеляційного розгляду та в апеляційних скаргах також жодних клопотань про повторне дослідження доказів або визнання будь-яких доказів недопустимими, обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їхні захисники не заявляли.
Щодо посилання обвинуваченого ОСОБА_8 на те, що потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 судом першої інстанції не допитувалися, колегія суддів зазначила, що потерпілий ОСОБА_11 помер до початку судового розгляду, що підтверджується актовим записом про смерть №2900 від 16 вересня 2022 року, а потерпілий ОСОБА_10 незаконно поза межами пропуску залишив територію України у 2020-2021 роках відповідно до проведених оперативно-розшукових заходів, спрямованих на встановлення місця знаходження останнього, а тому суд першої інстанції з об`єктивних причин не мав можливості безпосередньо допитати потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судовому засіданні, а тому обмежився допитом свідків та дослідженням наявних письмових доказів, що не суперечить п.1 і п.3 (d) ст. 6 Конвенції та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду (справа № 398/1257/16-к від 04.10.2018) в даному конкретному випадку.
Також суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_8 лише зазначав про те, що потерпілого ОСОБА_10 не було допитано судом, при цьому клопотань про його допит від обвинуваченого ОСОБА_8 чи його захисника не надходило.
З такими висновками апеляційного суду погоджується і Верховний Суд та вважає, що відсутні підстави вважати зазначені висновки апеляційного суду сумнівними чи необґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Що стосується аргументів захисника ОСОБА_7 про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК, оскільки суд безпосередньо не дослідив відеозапис по епізоду щодо ОСОБА_11 , то слід вказати наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто, сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, він не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Крім того, обґрунтована відмова в задоволенні клопотання за відсутності, на переконання апеляційного суду, аргументованих доводів щодо необхідності дослідження доказів, які, на думку учасника судового провадження, були досліджені не повністю або з порушеннями, не свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду та не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо з такими висновками суду не погоджується учасник судового провадження.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд належним чином відреагував на заявлене стороною захисту клопотання про повторне дослідження відеозапису по епізоду щодо ОСОБА_11 , водночас, з огляду на те, що будь яких обґрунтувань, які б вказували, що даний доказ був досліджений судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями засуджений ОСОБА_8 та його захисник не навели, а підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК для повторного його дослідження, апеляційним судом встановлено не було, тому суд обґрунтовано залишив дане клопотання без задоволення.
Обмежившись у своїй ухвалі аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій ст. 23 КПК засаді безпосередності судового розгляду.
Враховуючи наведене, на думку колегії суддів, при здійсненні апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПК, які б указували на необхідність скасування оскаржуваного рішення, та дотримано загальні засади кримінального провадження, визначені ст. 7 цього Кодексу.
Посилання захисника ОСОБА_7 на те, що апеляційний розгляд не надав можливості ОСОБА_8 безпосередньо в судовому засіданні допитати ОСОБА_10 , відмовивши у клопотанні про його допит, є безпідставним.
З матеріалів провадження вбачається, що суд апеляційної інстанції вжив всіх заходів для повідомлення потерпілого ОСОБА_10 про час та місце проведення судових засідань у зазначеній справі, зокрема шляхом надсилання за наявною в матеріалах кримінального провадження адресою його місця проживання повідомлень, частина з яких повернулися на адресу суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання, а інші з відміткою про відсутність адресата, та за допомогою смс- повідомлення, на номер, який належить ОСОБА_10 . 
В судовому засіданні апеляційного суду від 11 листопада 2025 року прокурор зазначив про відсутність будь-якої іншої інформації про місце знаходження потерпілого ОСОБА_10 окрім тієї, яка міститься в матеріалах кримінального провадження (рапорти працівників поліції щодо перебування потерпілого ОСОБА_10 за межами України).
За вищевказаних обставин апеляційний суд був позбавлений можливості забезпечити участь потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні під час апеляційного розгляду.
Посилання сторони захисту на те, що впізнання потерпілим ОСОБА_10 було проведено з порушенням вимог КПК, є безпідставними.
Так, згідно з ч. 1 ст. 228 КПК забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. І хоча, за змістом положень, закріплених у ч. 1 ст. 228 КПК, така заборона адресована особам, які проводять указану слідчу (розшукову) дію, слідчому, прокурору, факт попереднього впізнання свідком особи, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, під час затримання останньої працівниками поліції істотно знижує встановлені законом гарантії достовірності результатів пред`явлення особи для впізнання та виключає проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 7 травня 2020 року за участю потерпілого ОСОБА_10 було проведено впізнання особи, яка 22 квітня 2020 року приблизно о 14:00 біля під`їзду № 5 будинку №59 по вул. Київській в м. Житомирі, із застосуванням насильства відкрито заволоділа його мобільним телефоном «Хіаоmі» модель «Redmi Note 8Т» та грошовими коштами. 
Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 7 травня 2020 року потерпілий ОСОБА_10 за зовнішніми рисами обличчя, тілобудовою, зростом, формою носу впізнав ОСОБА_8 .
Будь яких доказів з приводу того, що перед впізнанням працівники поліції попередньо показали потерпілому ОСОБА_10 фото ОСОБА_8 матеріали кримінального провадження не містять і стороною захисту також таких доказів не надано. 
Колегія суддів касаційного суду вважає, що як хід процесуальної дії, так і її результати оформлено відповідно до вимог ст. 104 КПК, з урахуванням особливостей, установлених у ст. 228 цього Кодексу.
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах захисників та мотиви незгоди із оскаржуваним судовим рішенням, не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанцій і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Призначене ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожному, покарання відповідає принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги статей 50, 65 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засуджених і попередження нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскарженого рішення і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, про що йдеться в касаційних скаргах сторони захисту, у кримінальному провадженні при його перегляді в порядку касаційної процедури не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 3 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційній скарги захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 -без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2  ОСОБА_27