РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року, місто Звягель Житомирської області

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області
в складі: головуючого - судді Мозгового В.Б.,
за участю секретаря судового засідання Горбатюк І.О.,
представника відповідача Ващук Ю.С.
(Справа № 285/1985/15-ц, провадження у справі № 2/0285/5/26)
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит Фактор» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
ВСТАНОВИВ:
У травні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ “Банк “Київська Русь” звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з останнього на користь ПАТ “Банк “Київська Русь” заборгованість у розмірі 30849885 грн. 81 коп., посилаючись на те, що 24.04.2013 року між ПАТ “Банк “Київська Русь” та ТОВ “Юнік Фарма” був укладений кредитний договір № 13/2013-Ю на відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі — Кредитний договір) на суму 25000000 грн. строком до 20.04.2015 року зі сплатою 21% річних, а з 30.05.2014 року — 23% річних. В подальшому до Кредитного договору було внесено ряд змін: договір про внесення змін і доповнень №1 від 09.08.2013 року, договір про внесення змін і доповнень №2 від 12.02.2014 року, договір про внесення змін і доповнень № 3 від 26.05.2014 року, договір про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 року, договір про внесення змін і доповнень №5 від 26.06.2014 року, договір про внесення змін і доповнень №6 від 03.07.2014 року. Одночасно з укладенням Кредитного договору було укладено Договір поруки №13/2013-П-1 від 24.04.2013 року (далі — Договір поруки) з ОСОБА_1 , який зобов`язався солідарно із позичальником відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за Кредитним договором. Зобов`язання за Кредитним договором у повному обсязі не виконані. Кредит у сумі 25 000 000 не повернуто, відсотки за період з 01.10.2014 року до 14.05.2015 року не сплачені, станом на 15.05.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 30 849 885 грн. 81 коп., що складається з: 25000000 грн — заборгованість за кредитом; 3609722 грн. 21 коп. - заборгованість за відсотками; 453090 грн. 56 коп. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків; 307620 грн. 98 коп. - 30% річних на суму прострочених відсотків; 986301 грн. 37 коп. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 493150 грн. 68 коп. - 30% річних за несвоєчасне повернення кредиту.
За клопотанням відповідача ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 07.08.2015 провадження у справі було зупинено до вирішення цивільної справи № 285/2791/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ “Банк “Київська Русь” про визнання недійсним доповнень до договору поруки.
18 грудня 2025 року провадження у справі ухвалою Звягельського міськрайонного суду Житомирської області було відновлено.
04.02.2026 року ухвалою Звягельського міськрайонного суду Житомирської області залучено у справі правонаступника позивача — ТОВ “ФК” Кредит Фактор”.
В судові засідання представник позивача ТОВ “ФК” Кредит Фактор” не з`являвся, направив заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки порука припинилася на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, а також з підстави, що позивач як іпотекодержатель у позасудовому порядку реалізував предмет іпотеки, а тому за правилами частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» усі наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними.
Вислухавши усні пояснення, дослідивши наявні матеріали в справі та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного висновку.
Встановлено, що 24.04.2013 року між ПАТ “Банк “Київська Русь” та ТОВ “Юнік Фарма” був укладений кредитний договір № 13/2013-Ю на відкриття відновлювальної кредитної лінії на суму 25 000 000 грн. строком до 20.04.2015 року зі сплатою 21% річних, згідно Договору про внесення змін і доповнень з 30.05.2014 року відсоткова ставка становить 23% (т. 1 а.с. 6-11).
До Кредитного договору було внесено ряд змін: договір про внесення змін і доповнень №1 від 09.08.2013 року, договір про внесення змін і доповнень №2 від 12.02.2014 року, договір про внесення змін і доповнень № 3 від 26.05.2014 року, договір про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 року, договір про внесення змін і доповнень №5 від 26.06.2014 року, договір про внесення змін і доповнень №6 від 03.07.2014 року (т. 1 а.с. 12-21). 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24 квітня 2013 року між ПАТ “Банк “Киівська Русь” та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, із змінами від 30.05.2014 та 26.06.2014, за яким поручитель зобов`язалася солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником ТОВ “Юнік Фарма” зобов`язань за Кредитним договором якій було укладено між кредитором і боржником (т.1 а.с.27-30).
ПАТ “Банк “Киівська Русь” свої зобов`язання згідно Кредитного договору виконало в повному обсязі, про що свідчить меморіальний ордер №3853 від 26 квітня 2013 року на суму 25 000 000 грн. (т.1 а.с.23).
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість ТОВ “Юнік Фарма” станом на 15.05.2015 рік за Кредитним договором становить 30 849 885 грн. 81 коп., що складається з: 25 000 000 грн — заборгованість за кредитом; 360 9722 грн. 21 коп. - заборгованість за відсотками; 453 090 грн. 56 коп. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків; 307 620 грн. 98 коп. - 30% річних на суму прострочених відсотків; 986 301 грн. 37 коп. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 493 150 грн. 68 коп. - 30% річних за несвоєчасне повернення кредиту. (а.с.9-12). 
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема поручителі.
ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до статті 546 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
З урахуванням вимог статті 6 та частини першої статті 627 ЦК України щодо свободи договору та відсутності обмежень щодо множинності та способів забезпечення зобов`язання способами забезпечення кредитного договору у справі, яка переглядається, є передача в іпотеку нерухомого майна, а також порука.
Кредитор не позбавляється права реалізувати звернення стягнення за забезпечувальними акцесорними договорами, у разі якщо строк на таку реалізацію не сплив.
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (частина третя статті 554 ЦК України).
У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша статті 543 ЦК України).
Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).
Статтею 559 ЦК України встановлено умови, за яких порука припиняється.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Умовами укладеного між сторонами договору поруки (пункти 4.2,1. та 4.2.2.) встановлено, що дія договору припиняється: з моменту погашення в повному обсязі Боржником та/або Поручителем зобов`язань за Кредитним договором; якщо Кредитор протягом 36 місяців з дати, зазначеної в п.п.2.2.4. цього договору не пред`явить позову до Поручителя.
Згідно підпункту 2.2.4. договору поруки остаточне погашення Кредиту, процентів за його користуванням та інших платежів, визначених кредитним договором, здійснити не пізніше 20 квітня 2015 року. 
Отже, умовами договору поруки, у розумінні ст.251 ЦК України, встановлено строк її припинення, а саме через 36 місяців від 20 квітня 2015 р., тобто до 20 квітня 2018 року.
Встановлено, що позов було подано до суду 26.05.2015 року, тобто в межах строку встановленого договором поруки.
Таким чином, доводи представника відповідача, щодо закінчення строку дії договору поруки є неспроможними, а тому судом відхиляються.
Щодо доводів представника відповідача про те, що позивач як іпотекодержатель у позасудовому порядку реалізував предмет іпотеки, а тому за правилами частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» усі наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про іпотеку” іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У статті 3 Закону України “Про іпотеку” визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Встановлено, що між ПАТ “Банк “Киівська Русь” та ТОВ “Юнік Фарма”було укладено Договір іпотеки від 24.04.2013 року (т.2 а.с.21-27).
Згідно копії договору іпотеки та договору про внесення змін, укладених між ПАТ “Банк Київська Русь” та ТОВ “Юнік Фарма” вартість іпотечного майна, яка була узгоджена сторонами, складає 17 280 000 грн (т.2 а.с.27).
Також встановлено, що ТОВ “ФК Кредит Фактор” задовольнив вимоги іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання — звернувши стягнення на майно, що передавалось в іпотеку для забезпечення за Кредитним договором, на загальну суму 17 280 000 грн.
Вказане підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухома майно (т. 2 а.с. 36-42).
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
У частині другій вказаної норми права зазначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними (частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
У пунктах 99, 100 постанови від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у випадку, якщо належне виконання основного договору забезпечувалося різними способами чи їх сукупністю, застосування вимог частини четвертої статті 36 Закону № 898-IV щодо недійсності наступних вимог кредитора можливе лише у разі реалізації кредитором своїх прав за усіма такими договорами забезпечення, якщо можливість їх реалізації не втрачена, оскільки у протилежному випадку звернення стягнення на один із предметів іпотеки унеможливлює забезпечення виконання зобов`язання за допомогою інших способів забезпечення та протирічить принципу свободи договору та рівності сторін. Отже, у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21), на яку посилається представник відповідача, дійшла висновку, що, допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим самим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
З огляду на зазначене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року погодилася з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.
При цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.
У постанові Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 643/15333/15 (провадження № 61-10094св23) у подібних правовідносин викладено правовий висновок такого змісту: «оскільки сторони забезпечили кредитне зобов`язання також й іншим способом - порукою, то застосування частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» щодо недійсності наступних вимог кредитора у цій справі є неможливим. Тобто у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог. Грошові кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, підлягають урахуванню при визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 201/15087/14-ц (провадження № 61-5664св23), за обставинами якої мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку під час розгляду справи про стягнення заборгованості.
За таких обставин суд доходить висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми статті 36 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку тим, що вимога про стягнення кредитної заборгованості пред`явлена до поручителя, а не до боржника, і таку вимогу було пред`явлено до звернення стягнення на майно в позасудовому порядку.
Таким чином, оскільки вартість отриманого майна позивачем, є меншим від його загальних вимог, тому зобов`язання ТОВ “Юнік Фарма” не можна вважати припиненими, в зв`язку з чим вартість майна, на яке відбулося звернення, слід зарахувати в рахунок визначення розміру заборгованості. 
Встановлено, що реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог на суму 13 569 885,81 грн = (30 849 885,81 грн/розмір заборгованості за кредитним договором/ - 17 280 000 грн/вартість майна на яке звернуто стягнення/).
Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит Фактор» є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.
Також в зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача задоволено частково, а також, що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ “Банк “Київська Русь”при зверненні з даним позовом була звільнена від сплати судового збору, наявні підстави згідно ст. 141 ЦПК України для стягнення із відповідача ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі встановленому на день звернення з позовом (20.05.2015).
Керуючись ч. 6 ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит Фактор» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» про стягнення заборгованості за кредитним договором — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого с. Калинівка, Звягельського району Житомирської області) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит Фактор» (код ЄДРПОУ 39826848, 01010, вул. Левандовська, 3В. Печерський район, м. Київ) заборгованість за кредитним договором у сумі 13 569 885 (тринадцять мільйонів п`ятсот шістдесят дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять) грн. 81 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1607 (одна тисяча шістсот сім) грн. 39 коп. судового збору.
У задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 17 280 000 (сімнадцяти мільйонів двісті вісімдесят тисяч) грн. - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається учасниками справи до Житомирського апеляційного суду.
Повне судове рішення складено – 15.07.2026 року.

Головуючий