ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 522/4023/21 
провадження № 61-5739св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шипков Єгор Олексійович, Державне підприємство «СЕТАМ», ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панько Михайло Михайлович, на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 червня 2023 року у складі судді Федчишеної Т. Ю. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року у складі колегії суддів Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Сегеди С. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Єгора Олексійовича, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів, визнання недійсним акта приватного виконавця, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання протиправним і скасування рішення і записів про реєстрацію права власності та визнання права власності, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (далі - ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР»), приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Є. О., Державного підприємства «СЕТАМ» (далі - ДП «СЕТАМ»), ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Т. А., у якому просив: 
- визнати недійсними електронні торги з реалізації майна, проведені ДП «СЕТАМ» 21 вересня 2020 року, протокол електронних торгів та складений на його підставі акт приватного виконавця про реалізацію майна від 02 жовтня 2020 року; 
- визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна від 12жовтня 2020 року, видане покупцеві ОСОБА_2 за результатами проведених ДП «СЕТАМ» електронних торгів; 
- скасувати рішення та запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ; 
- визнати за позивачем право власності на зазначену квартиру. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 10 жовтня 2006 року між ним та Акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту № 11054942000, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 51 000,00 дол. США. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором цього ж дня сторони уклали договір застави транспортного засобу - автомобіля «Toyota Sienna», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . 

Приморськи й районний суд міста Одеси рішенням від 10 серпня 2010 року у справі № 2-5446/10 стягнув із позивача на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 39 557,40 дол. США. 

На виконання зазначеного рішення 23 вересня 2010 року суд видав виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження. 

08 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та Акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким право вимоги за кредитним договором № 11054942000 перейшло до АТ «Дельта Банк». 

26 грудня 2011 року державний виконавець повернув виконавчий лист № 2-5446/10 стягувачу у зв`язку з неможливістю встановити особу боржника, а виконавче провадження № НОМЕР_2 закінчив. Після цього виконавчий лист повторно до виконання не пред`являвся. 

У 2012-2014 роках АТ «Дельта Банк» звернуло стягнення на предмет застави - автомобіль «Toyota Sienna», який був переданий банку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. 

11 травня 2019 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» укладено договір № 1370/К про відступлення права вимоги. 

Приморський районний суд міста Одеси ухвалою від 05 грудня 2019 року замінив стягувача у виконавчих листах у справі № 2-5446/10 з АТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР», поновив строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання та видав дублікати виконавчих листів про стягнення з позивача кредитної заборгованості у розмірі 39 557,40 дол. США. 

На підставі зазначених виконавчих документів 03 березня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шипков Є. О. відкрив виконавче провадження № НОМЕР_3. 

21 вересня 2020 року ДП «СЕТАМ» провело електронні торги з реалізації двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , за результатами яких переможцем торгів визнано ОСОБА_2 з ціновою пропозицією 564 281,00 грн, про що складено протокол № 503091. 

02 жовтня 2020 року приватний виконавець склав акт про проведені електронні торги, а 12 жовтня 2020 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Т. А. на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна зареєструвала право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 . 

Позивач зазначав, що виконавче провадження було відкрито без належних правових підстав, оскільки дублікат виконавчого листа не відповідав вимогам закону, зокрема містив виправлення щодо особи стягувача. Також він не отримував постанови про відкриття виконавчого провадження та інших процесуальних документів виконавця. 

Крім того, приватний виконавець, попри накладення арешту на інше майно боржника, зокрема транспортний засіб «Suzuki Grand Vitara», частки у статутних капіталах товариств та грошові кошти на рахунках, безпідставно звернув стягнення саме на нерухоме майно. 

Також позивач вважав, що електронні торги проведені з порушенням вимог Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок № 2831/5), оскільки його не було повідомлено про оцінку майна, оцінювач не здійснював огляду квартири та не досліджував її технічний стан, а приватний виконавець не забезпечив дотримання процедури реалізації майна. 

Окремо позивач зазначав, що зберігачем майна було визначено іншу особу без його відома та без отримання від нього письмової відмови від зберігання майна. 

На думку позивача, сукупність допущених порушень під час відкриття та здійснення виконавчого провадження, а також під час проведення електронних торгів, призвела до незаконного позбавлення його права власності на єдине житло. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Приморський районний суд міста Одеси рішенням від 28 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що електронні торги з реалізації спірного майна проведені з дотриманням вимог чинного законодавства України, а ОСОБА_2 правомірно набув право власності на спірну квартиру, у зв`язку з чим відсутні підстави для обмеження чи припинення такого права. 

Суд керувався тим, що підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є не лише сам факт порушення норм закону під час їх проведення, а й доведеність того, що такі порушення вплинули на результати торгів та призвели до порушення прав і законних інтересів позивача. 

Разом із тим суд дійшов висновку, що під час розгляду справи ОСОБА_1 не довів наявності порушень порядку проведення електронних торгів, які б вплинули на їх результати, а також не підтвердив порушення своїх прав та законних інтересів саме внаслідок проведення торгів. 

Доводи позивача стосовно порушень, допущених приватним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження, зокрема щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості майна, повідомлення боржника та передання майна на реалізацію, не можуть бути самостійною підставою для визнання електронних торгів недійсними, оскільки такі дії та рішення виконавця підлягають оскарженню у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». 

На переконання суду, дії приватного виконавця, які не стосуються безпосередньо процедури проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб судового оскарження та не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. 

Оскільки суд не встановив порушень порядку проведення електронних торгів, які б вплинули на їх результати, а позивач не довів порушення своїх прав та інтересів під час проведення торгів, у задоволенні вимоги про визнання електронних торгів недійсними відмовлено. 

З огляду на відмову у задоволенні основної позовної вимоги суд також відмовив у задоволенні похідних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів, акта приватного виконавця про проведення торгів, свідоцтва про придбання нерухомого майна, скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності, а також про визнання права власності на квартиру. 

Одеський апеляційний суд постановою від 18 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панько М. М., залишив без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 червня 2023 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У квітні 2026 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16, від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14 та у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14, від 26 вересня 2018 року у справі № 712/14175/16, від 20 січня 2021 року у справі № 127/14089/18, від 07 листопада 2022 року у справі № 450/4257/20, від 19 червня 2023 року у справі № 909/121/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що приватний виконавець, діючи як суб`єкт владних повноважень, не забезпечив належного захисту прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження, зокрема боржника як власника майна, право власності якого гарантується Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

На думку заявника, електронні торги проведені на підставі виконавчого документа, який не підлягав виконанню, а тому процедура примусової реалізації належного йому майна не відповідала вимогам закону. 

При цьому заявник посилається на те, що Одеський апеляційний суд постановою від 19 січня 2021 року у справі № 2-5446/10 скасував ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2019 року в частині поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання та відмовив у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» про поновлення такого строку. 

На переконання заявника, приватному виконавцю було достеменно відомо про оскарження ухвали суду щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, однак він не зупинив виконавчі дії та продовжив процедуру реалізації квартири. 

Законодавством не передбачено видачу нового виконавчого листа чи дубліката із зазначенням нового стягувача відповідно до ухвали суду про заміну сторони виконавчого провадження, оскільки виконавчий лист має відповідати змісту судового рішення. 

Водночас у виданому дублікаті виконавчого листа у резолютивній частині зазначено стягувачем АТ «УкрСиббанк», однак на зворотному боці виконавчого листа містяться відомості про нового стягувача - ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР», що не передбачено законом та свідчить про відсутність у приватного виконавця підстав для відкриття виконавчого провадження. 

Крім того, заявник зазначає, що не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження та інші постанови приватного виконавця. 

На підтвердження цих доводів заявник посилається на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 23 червня 2020 року у справі № 2-5446/10, якою відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця про примусове проникнення до житла боржника у зв`язку з ненаданням доказів отримання боржником вимог виконавця та відсутністю доказів перешкоджання доступу до житла. 

Також заявник вважає, що приватний виконавець, наклавши арешт на інше майно боржника, зокрема транспортний засіб, корпоративні права та кошти на рахунках, повинен був звернути стягнення насамперед на таке майно, а не на квартиру, при цьому матеріали виконавчого провадження не містять доказів недостатності іншого майна для задоволення вимог стягувача. 

Окремо заявник зазначає, що саме оцінка майна визначає ціну продажу, яка є істотною умовою договору купівлі-продажу, укладеного за результатами електронних торгів. На його думку, ринкова вартість квартири у центральній частині міста Одеси не могла становити 24 000,00 дол. США та мала бути не меншою ніж 50 000,00 дол. США. 

Крім того, сторони виконавчого провадження не були належним чином повідомлені про результати оцінки майна, а суб`єкт оціночної діяльності не здійснював безпосереднього огляду квартири та не досліджував її технічний стан. 

Заявника не повідомляли про проведення огляду об`єкта оцінки та необхідність забезпечення доступу до нього, при цьому ні приватний виконавець, ні оцінювач фактично квартиру не оглядали. 

Аргументи інших учасників справи 

У червні 2026 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шипков Є. О. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 

У червні 2026 року ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» також подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило закрити касаційне провадження за цією скаргою. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 04 травня 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Приморського районного суду міста Одеси. 

25 травня 2026 року матеріали справи № 522/4023/21 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 01 липня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Приморський районний суд міста Одеси рішенням від 10 серпня 2010 року у справі № 2-5446/10 стягнув із ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 10 жовтня 2006 року № 11054942000 у розмірі 39 557,40 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 24 лютого 2009 року становило 304 592,02 грн, а також судові витрати у розмірі 1 820,00 грн. 

На виконання зазначеного рішення 23 вересня 2010 року Приморський районний суд міста Одеси видав виконавчий лист № 2-5446/10, на підставі якого відкрито виконавче провадження. 

На підставі укладених договорів про відступлення права вимоги, право вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 , перейшло спочатку до АТ «Дельта Банк», а згодом - до ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР». 

Приморський районний суд міста Одеси ухвалою від 05 грудня 2019 року замінив стягувача у виконавчих листах у справі № 2-5446/10 з АТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР», поновив строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання та видав дублікати виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості у розмірі 39 557,40 дол. США. 

03 березня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шипков Є. О. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 61444851 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5446/10, виданого на виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 серпня 2010 року. 

Копію постанови про відкриття виконавчого провадження приватний виконавець надіслав ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 . 

05 березня 2020 року приватний виконавець прийняв постанову про арешт майна боржника, копію якої також направив ОСОБА_1 за вказаною адресою. 

28 липня 2020 року приватний виконавець прийняв постанову про опис та арешт належної ОСОБА_1 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 . 

10 серпня 2020 року Приватне підприємство «Брокбізнесконсалт» склало звіт про незалежну оцінку зазначеної квартири, відповідно до якого її ринкова вартість становила 663 860,00 грн. 

Приватний виконавець направив до ДП «СЕТАМ» заявку на реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_1 , у зв`язку з чим на 01 вересня 2020 року було призначено перші електронні торги з реалізації арештованої квартири за стартовою ціною 663 860,00 грн. 

У зв`язку з відсутністю допущених учасників та попиту на предмет реалізації перші електронні торги не відбулися, унаслідок чого на 21 вересня 2020 року ДП «СЕТАМ» призначило повторні електронні торги зі стартовою ціною 564 281,00 грн. 

Згідно з протоколом проведення електронних торгів № 503091 електронні торги відбулися 21 вересня 2020 року, стартова ціна та ціна продажу квартири становили 564 281,00 грн, а переможцем торгів визначено ОСОБА_2 . 

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна, серія та номер 2380, виданого 12 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т. А., зареєстровано за ОСОБА_2 . 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Недійсність правочину як приватноправова категорія спрямована на недопущення або припинення порушення цивільних прав та інтересів, а також на їх відновлення. Ініціювання спору про недійсність договору чи іншого правочину не з метою захисту порушених цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Такий захист можливий лише за умови встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів позивача та використання ним механізмів цивільного судочинства саме з метою їх захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). 

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). 

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 

Відповідно до частини другої статті 16, частини першої статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. 

Процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання зі сторони продавця - акт про проведені прилюдні торги. 

Стаття 650 ЦК України закріплює такий спосіб реалізації майна, як укладення договорів на біржах, аукціонах (торгах), конкурсах та відсилає до інших нормативних актів, які мають встановлювати особливості укладення цих договорів. До цього зводиться і зміст припису частини четвертої статті 656 ЦК України, згідно з яким до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. 

За змістом частини другої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України моментом укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах є момент визначення переможця торгів, тобто момент акцепту пропозиції останнього щодо ціни. Підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу та дії, спрямовані на передання такого майна у володіння покупця, що підтверджують відповідний протокол, акт про проведені прилюдні торги та державна реєстрація права власності за покупцем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19)). 

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба (приватний виконавець) та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. 

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». 

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої-сьомої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. 

У частинах першій та четвертій статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. 

Згідно з частинами першою та другою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання). Зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо проти цього не заперечує стягувач (щодо рухомого майна) або якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення чи зменшення цінності внаслідок користування. 

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Реалізація за фіксованою ціною застосовується щодо майна, оціночна вартість якого не перевищує 50 мінімальних розмірів заробітної плати. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. 

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком № 2831/5). 

Згідно з Порядком № 2831/5 електронні торги - це продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через вебсайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну. 

Відповідно до пунктів 3, 4 розділу II Порядку № 2831/5 виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після ознайомлення із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує заявку на реалізацію арештованого майна, яка містить інформацію, передбачену абзацами третім-шістнадцятим пункту 2 цього розділу. Перевірка змісту заявки на відповідність вимогам законодавства організатором не здійснюється. За відповідність документів, на підставі яких вноситься інформація до системи, а також за достовірність інформації, зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відділу державної виконавчої служби чи приватний виконавець. Організатор розміщує інформацію в системі електронних торгів виключно на підставі документів, наданих відповідним органом державної виконавчої служби чи приватним виконавцем. Обов`язок організатора торгів перевіряти законність дій виконавця щодо передання майна на реалізацію та достовірність інформації, зазначеної у заявці на реалізацію арештованого майна, не передбачений. 

Отже, державний або приватний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення електронних торгів, а самі електронні торги з реалізації майна організовує і проводить організатор електронних торгів. 

Стадія проведення електронних торгів відповідно до частини другої розділу ІІ Порядку № 2831/5 настає з моменту передання майна державним (приватним) виконавцем організатору та внесення останнім в Систему інформаційного повідомлення про електронний аукціон за заявою виконавця. 

Порушення, допущені виконавцем під час здійснення підготовчих дій з метою проведення електронних торгів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та Порядком № 2831/5, зокрема, підготовка заявки про реалізацію майна та правильність її змісту підлягають оскарженню у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження». 

Дії державного чи приватного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. 

Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 09 липня 2025 року у справі № 401/979/20 (провадження № 61-4412св25). 

Визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності, здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання на підставі виконавчих документів. Отже, оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18), від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19), від 15 лютого 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19)). 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12 (провадження № 14-624цс18) зазначила, що державний виконавець здійснює лише підготовчі дії для проведення прилюдних торгів, зокрема проводить оцінку та уцінку майна, на яке звернуто стягнення, тоді як безпосередню організацію та проведення прилюдних торгів здійснюють спеціалізовані організації, з якими орган державної виконавчої служби укладає відповідний договір. Водночас дії чи бездіяльність державного виконавця, допущені під час здійснення ним повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, зокрема щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна, підлягають оскарженню у порядку, встановленому цим Законом. 

Верховний Суд у постанові від 10 січня 2025 року у справі № 643/23269/21 (провадження № 61-2671св24) зазначив, що під час вирішення спору про визнання електронних торгів недійсними суди повинні встановити: чи мало місце порушення вимог законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули такі порушення на результати торгів; а також чи призвели вони до порушення прав та законних інтересів позивача, який оспорює результати торгів. Верховний Суд також наголосив, що доводи щодо незаконності дій приватного виконавця, пов`язаних з описом та арештом майна боржника, а також проведенням оцінки майна, мають самостійний спосіб судового захисту та підлягають розгляду у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22 (провадження № 14-24цс24) зазначила, що з огляду на правову природу процедури реалізації майна на торгах, яка полягає у продажу майна та забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника торгів, складання за результатами проведення торгів акта про проведення торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином. 

Наведене узгоджується з положеннями частини четвертої статті 656 ЦК України, відповідно до якої до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні правила про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті таких правовідносин. 

З огляду на це правова природа продажу майна з публічних (електронних) торгів допускає можливість визнання таких торгів недійсними за правилами про недійсність правочинів, зокрема на підставі статей 203, 215 ЦК України, у разі недодержання встановлених законом вимог щодо процедури та порядку проведення торгів. 

Водночас під час вирішення спору про визнання електронних торгів недійсними суди повинні встановити: чи було допущено порушення вимог законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули такі порушення на результати торгів; а також чи порушено права та законні інтереси особи, яка оспорює результати торгів. 

Головною умовою для визнання електронних торгів недійсними є встановлення порушень, які могли вплинути на результати торгів, а тому для задоволення відповідного позову недостатньо лише формального порушення вимог закону під час проведення торгів - необхідним є також доведення порушення прав та законних інтересів особи, яка звернулася до суду за їх захистом. 

Отже, для визнання електронних торгів недійсними необхідним є встановлення сукупності таких обставин: порушення правил проведення електронних торгів та порушення цими діями суб`єктивного цивільного права чи інтересу особи, яка оспорює результати торгів. 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Установивши, що електронні торги з реалізації спірної квартири проведені на підставі чинного на момент вчинення виконавчих дій судового рішення та виконавчого документа, а виконавче провадження було відкрито на виконання ухвали суду від 05 грудня 2019 року, якою поновлено строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання та видано їх дублікати, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність підстав для визнання електронних торгів недійсними. 

Доводи касаційної скарги про те, що Одеський апеляційний суд постановою від 19 січня 2021 року у справі № 2-5446/10 скасував ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2019 року в частині поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання та відмовив у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» про поновлення такого строку, у зв`язку з чим електронні торги проведені на підставі виконавчого документа, який не підлягав виконанню, колегія суддів відхиляє з огляду на таке. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 587/2230/21 (провадження № 61-5981сво23) відступив від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 712/1317/14 (провадження № 61-22566св18) та від 07 лютого 2019 року у справі № 522/1516/15-ц (провадження № 61-25870св18), та зазначив, що наявність підстав для визнання торгів недійсними має встановлюватися судом на момент їх проведення. Рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не має зворотної дії в часі та не може породжувати правові наслідки щодо недійсності торгів або впливати на інші юридичні факти, які настали до набрання законної сили відповідним судовим рішенням. 

Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2025 року у справі № 522/9329/22 (провадження № 61-16863св24), врахувавши висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 587/2230/21 (провадження № 61-5981сво23), зазначив, що електронні торги з реалізації належної позивачу квартири були призначені на 18 травня 2020 року, тоді як ухвалу суду першої інстанції, якою було видано дублікат виконавчого листа, скасовано постановою апеляційного суду лише 10 листопада 2020 року, якою відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа і поновленні строку для його пред`явлення. Крім того, ухвала суду, якою визнано дублікат виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, постановлена 25 січня 2021 року та залишена без змін постановою апеляційного суду 16 грудня 2021 року. Тобто дублікат виконавчого листа, на підставі якого ініційовано проведення електронних торгів, було визнано таким, що не підлягає виконанню, вже після проведення електронних торгів, а тому доводи заявника про проведення торгів на підставі нечинного виконавчого документа є безпідставними, оскільки станом на час реалізації майна відповідний виконавчий документ був чинним та підлягав виконанню. 

Отже, сам собою факт подальшого скасування апеляційним судом ухвали суду першої інстанції в частині поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання не свідчить про незаконність уже вчинених виконавчих дій та не є підставою для визнання електронних торгів недійсними, оскільки на момент реалізації спірного майна ухвала Приморського районного суду міста Одеси від 05 грудня 2019 року була чинною, не скасованою та підлягала виконанню. 

Аргументи касаційної скарги про відсутність у приватного виконавця підстав для відкриття виконавчого провадження через зазначення у виконавчому листі первісного стягувача, а на його зворотному боці - відомостей про нового стягувача, правильності висновків судів не спростовують, оскільки заміна сторони виконавчого провадження здійснювалася на підставі відповідної ухвали суду, яка є обов`язковою до виконання, а наведені заявником обставини стосуються порядку здійснення виконавчого провадження, а не правил проведення електронних торгів. 

Так само не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, арешт майна, порушення черговості звернення стягнення на майно боржника, а також щодо законності окремих дій приватного виконавця, оскільки такі дії та рішення виконавця підлягають оскарженню у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та розділом VII ЦПК України, і не стосуються безпосередньо процедури проведення електронних торгів. 

Суди попередніх інстанцій також обґрунтовано керувалися тим, що позивач не довів наявності порушень саме правил проведення електронних торгів, які могли вплинути на їх результати, а також не довів порушення своїх прав та законних інтересів унаслідок таких порушень. 

Посилання заявника на неналежне проведення оцінки майна, відсутність огляду квартири оцінювачем та неповідомлення сторін про результати оцінки також не спростовують правильності висновків судів, оскільки самі собою не свідчать про порушення порядку проведення електронних торгів та не підтверджують, що такі обставини вплинули на результати реалізації майна. При цьому позивач не надав належних та допустимих доказів іншої ринкової вартості квартири чи істотного заниження ціни реалізації майна. 

Отже, суди попередніх інстанцій, встановивши відсутність порушень порядку проведення електронних торгів, які могли вплинути на їх результати, а також недоведеність порушення прав позивача саме під час проведення торгів, дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову. 

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору правильності застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення відповідно до встановлених ними обставин справи та на підставі належних і допустимих доказів, а їхні висновки не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 

Водночас Верховний Суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у зв`язку з відмовою у задоволенні основної позовної вимоги про визнання електронних торгів недійсними не підлягають задоволенню також похідні вимоги про визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів, акта приватного виконавця про проведення торгів та свідоцтва про придбання нерухомого майна. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 зазначила, що продаж майна на публічних торгах є правочином, а тому саме він може бути предметом оскарження за умови ефективності такого способу захисту для позивача, тоді як протокол проведення торгів є лише документом, який засвідчує факт вчинення правочину. У зв`язку з цим вимоги про визнання недійсним протоколу публічних торгів є неналежним та неефективним способом захисту. Такий самий підхід застосовується і щодо акта про проведені електронні торги, який також лише фіксує результати проведення торгів та не є самостійним правочином. 

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 звернула увагу, що видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є окремою нотаріальною дією, передбаченою пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат», яка спрямована на посвідчення права переможця торгів, тобто є лише юридичним оформленням наслідків уже вчиненого правочину. При цьому свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів саме собою не породжує права власності, а лише підтверджує його набуття внаслідок проведення торгів, тому вимога про визнання такого свідоцтва недійсним не є належним способом захисту. 

Отже, суди попередніх інстанцій не врахували, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними протоколу проведення електронних торгів, акта про проведені електронні торги та свідоцтва про придбання нерухомого майна не підлягали задоволенню не як похідні від вимоги про визнання торгів недійсними, а у зв`язку з тим, що такі способи захисту є неналежними та неефективними. 

Однак зазначене порушення норм права не призвело до неправильного вирішення спору по суті, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Щодо клопотання ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» про закриття касаційного провадження у цій справі 

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» просило закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України у зв`язку з тим, що наведені заявником правові висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки обставини, встановлені судами у цій справі, не є подібними до обставин, встановлених судами у зазначених заявником справах. 

Клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені в частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

У частині першій статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження). 

Відповідно до абзацу другого пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. 

Згідно з частиною восьмою статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу. 

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 була подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, містила підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, то Верховний Суд дійшов обґрунтованого висновку про відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга містить посилання як на постанови Верховного Суду, в яких викладені правові висновки, що стосуються правовідносин, які не є подібними, так і на правові висновки, що стосуються подібних правовідносин, однак доводи касаційної скарги не свідчать про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування таких правових висновків. 

Отже, доводи касаційної скарги не охоплюються у повному обсязі передбаченою пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України підставою закриття касаційного провадження, а тому у задоволенні відповідного клопотання ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» необхідно відмовити. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про закриття касаційного провадження відмовити. 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панько Михайло Михайлович, залишити без задоволення. 

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 28 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач | Є. В. Петров
Судді | А. І. Грушицький
| А. А. Калараш
| І. В. Литвиненко
| В. В. Пророк