Справа № 752/680/25 
Провадження №: 2/752/990/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Митрофанової А.О., при секретарі судового засідання Костюк В.О., за участю представника позивача Гуревич М.Г., третьої особи ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в якому проосить визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
01 травня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію
04 березня 2026 року позивачем подані до суду заперечення на відповідь на відзив.
Протокольною ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 квітня 2026 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
22 січня 2026 року відповідачем ОСОБА_3 до суду подано додаткові поснення у справі, відповідно до яких відповідач позовні вимоги не визнає, зважаючи на те, що ОСОБА_3 та його діти не зареєстровані та не проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а тому вважає поданий позивачем позов штучним, просить відмовити в задоволенні позову.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гуревич М.Г. підтвердив, що станом на час розгляду справи по суті відповідач знятий із реєстрації місця проживання у спірному житловому приміщенні, у зв`язку із чим предмет спору фактично відсутній. При цьому представник позивача зазначив, що не відмовляється від позову, оскільки спір був врегульований лише через тривалий час після звернення до суду з позовом. Просив позов задовольнити.
Третя особа ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду повідомлений належним чином, просив справу розглядати за його відсутності.
Треті особи в судове засідання не з`явились, про день, час і місце розгляду повідомлені належним чином. 
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .
На момент звернення до суду відповідач був зареєстрований у спірному житловому приміщенні, що підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується.
У січні 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти її задоволення, у зв`язку із чим між сторонами існував реальний спір щодо права користування житловим приміщенням.
Разом з тим під час розгляду справи відповідач повідомив суд, що 04 листопада 2025 року зареєстрував своє місце проживання за іншою адресою, а також надав витяг із Реєстру територіальної громади, відповідно до якого він більше не зареєстрований у спірному житловому приміщенні.
Представник позивача зазначені обставини підтвердив, вказавши, що відповідач припинив реєстрацію місця проживання лише після звернення до суду, однак від позову не відмовився, оскільки вважає, що спір було врегульовано саме внаслідок пред`явлення позову.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст. 4 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Як визначено ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що на час ухвалення рішення відповідач вже не зареєстрований у спірному житловому приміщенні, а отже, той стан, припинення якого просив забезпечити позивач шляхом судового захисту, фактично припинив існування.
За таких обставин ухвалення рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не призведе до відновлення будь-якого порушеного права позивача, оскільки відповідне право вже реалізоване шляхом добровільної зміни відповідачем місця реєстрації.
При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що позов є штучним, оскільки на момент звернення до суду відповідач був зареєстрований у спірному житловому приміщенні, а між сторонами існував реальний спір про право, що підтверджується, зокрема, поданим відповідачем відзивом із запереченнями проти позову.
Разом із тим суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, відповідно до якого закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе лише тоді, коли предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судового рішення. Оскільки у даній справі предмет спору існував на момент звернення позивача до суду, підстави для закриття провадження відсутні.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Тлумачення словосполучення "відсутність предмета спору" в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета та стадії цивільного процесу, на якій він припинив свої існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Аналогічний висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 456/647/18.
Суд зазначає, що позивач не скористався своїм правом подати заяву про залишення позову без розгляду, відмову від позову, тощо.
Таким чином, суд вважає, що закриття провадження в справі може призвести до порушення прав позивача, оскільки між сторонами у справі існував спір, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.
Водночас станом на час ухвалення рішення судом відсутні правові підстави для застосування обраного позивачем способу захисту, оскільки відповідач добровільно усунув порушення, яке стало підставою для звернення до суду.
Фактично, як вбачається з матеріалів справи, станом на час ухвалення рішення припинили своє існування правовідносини щодо захисту права користування позивача житловим приміщенням шляхом втрати такого права у відповідача, яке існувало станом на момент звернення позивача до суду.
Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення у даний час прав позивача відповідачем матеріали справи не містять.
Оскільки відповідача знято з реєстрації у спірній квартирі 04 листопада 2025 року, тобто до ухвалення оскаржуваного рішення, чим фактично усунено порушене право, відсутні підстави для задоволення позову.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що станом на час ухвалення рішення заявлений позивачем спосіб судового захисту не може бути реалізований, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 280-284 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.О. Митрофанова