Справа № 629/3747/26
Номер провадження 2/629/1665/26 
РIШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2026 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Каращука Т.О., за участю секретаря судового засідання Лукаренко А.Р., розглянувши в місті Лозова Харківської області у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу № 629/3747/26 за позовною заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Смірнової Наталії Андріївни до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги при звільненні на пенсію за віком, середнього заробітку за час затримки розрахунку та матеріальної допомоги на оздоровлення, представник відповідача - адвокат Мельник Ксенія Олександрівна, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Смірнова Н.А., звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця». У позовній заяві Позивач просить стягнути з відповідача одноразову матеріальну допомогу при звільненні з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком у розмірі трьох середньомісячних заробітків у сумі 92 628 грн 90 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.04.2025 р. по 08.10.2025 р. у сумі 182 139 грн 59 коп.; а також матеріальну допомогу на оздоровлення до відпусток за 2022 рік у сумі 7 986 грн 00 коп. та за 2023 рік у сумі 8 784 грн 50 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем у структурному підрозділі «Панютинський вагоноремонтний завод» з 15.10.2014 року по 07.04.2025 року. Наказом № 162/ОС від 07.04.2025 р. його було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до п. 6.30 Колективного договору, Позивач має право на одноразову матеріальну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків за стаж понад 10 років, яку в день звільнення виплачено не було. Позивач вважає незаконним призупинення виплат на підставі протоколу правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 № Ц-54/31, посилаючись на постанову Верховного Суду від 05.02.2025 року у справі № 211/7338/23. Також, позивач вказує, що відповідач неодноразово запевняв його у майбутній виплаті, чим спонукав до очікування та призвів до пропуску строків звернення, які він просить поновити.
Ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. надано час сторонам для подання заяв по суті.
Представник відповідача -адвокат Мельник К.О. надала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечення мотивовані пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду, оскільки повідомлення про суми розрахунку було отримано 07.04.2025 р., а позов подано лише у травні 2026 р. Також, відповідач зазначив, що виплата матеріальної допомоги була правомірно призупинена рішенням правління Товариства № Ц-54/31 у зв`язку з воєнним стан згідно зі ст. 11 Закону № 2136-IX. Щодо середнього заробітку, відповідач посилався на складний фінансовий стан підприємства,наявність збитків, та просив зменшити суму до 1%. Крім того, відповідач вказав на відсутність правосуб`єктності у виробничого підрозділу, зазначеного як третя особа.
Позивач, в інтересах якого діяла представник, у відповіді на відзив заперечував проти доводів Відповідача, вказуючи на Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2025 від 11.12.2025 р., яким обмеження строку звернення за виплатами визнано неконституційним. Також, наголосив, що невиплата належних сум є триваючим правопорушенням.
Інших заяв по суті не надходило.
Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст.279 ЦПК України, розглянути справу за наявними в матеріалах доказами.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та викладене в заявах по суті, суд приходить до наступних висновків.
У позовній заяві третьою особою вказано виробничий підрозділ «Панютинський вагоноремонтний завод» філії «УЗ Вагон-сервіс» АТ «Українська залізниця». 
Згідно з нормами ст. 95 ЦК України, філії та відокремлені підрозділи не є юридичними особами. 
Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами та третіми особами в цивільному процесі можуть бути виключно фізичні і юридичні особи. 
Враховуючи заперечення відповідача та той факт, що вказаний підрозділ є лише структурною одиницею АТ «Укрзалізниця», він не наділений самостійною цивільною процесуальною дієздатністю. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про розгляд справи за такого складу сторін - позивача та відповідача (юридичної особи), оскільки саме АТ «Укрзалізниця» несе повну відповідальність за зобов`язаннями своїх підрозділів.
Щодо строків звернення до суду, суд відхиляє доводи Відповідача про пропуск строку звернення та припинення права на позов, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2025 від 11.12.2025 року частину першу статті 233 КЗпП визнано неконституційною в частині встановлення тримісячного строку для звернення за належними працівникові виплатами. 
Крім того, згідно з офіційним тлумаченням КСУ (Рішення № 8-рп/2013), невиплата належних працівникові сум при звільненні є триваючим правопорушенням, що дозволяє працівникові звернутися до суду без обмеження будь-яким строком до моменту проведення фактичного розрахунку. Оскільки заборгованість перед Позивачем не погашена, право на судовий захист збережено.
Стосовно матеріальної допомоги при звільненні та на оздоровлення, суд виходить з такого.
Поладов ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із відповідачем -Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Панютинський вагоноремонтний завод» філії «УЗ Вагон-сервіс» у період з 15.10.2014 року по 07.04.2025 рік. 
Стаж роботи Позивача в галузі залізничного транспорту на момент припинення трудового договору склав 10 років, 5 місяців та 24 дні, останньою займаною посадою була посада начальника цеху І групи цеху ходових частин.
Наказом (розпорядженням) № 162/ОС від 07.04.2025 року ОСОБА_1 було звільнено 07.04.2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України. 
У вказаному наказі роботодавцем було прямо передбачено виплату позивачу одноразової матеріальної допомоги у розмірі 3 (трьох) середньомісячних заробітків (посадових окладів) відповідно до норм Колективного договору. 
Згідно з п. 6.30 Колективного договору, укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом ДП «Укрспецвагон», правонаступником якого є відповідач, працівникам, які звільняються вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачується одноразова матеріальна допомога залежно від стажу роботи в галузі: понад 10 років - 3 середньомісячних заробітки. 
Крім того, внутрішніми положеннями підприємства передбачена виплата матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток.
У день звільнення, 07.04.2025 року, всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, відповідач не провів із позивачем повного розрахунку. 
Згідно з офіційними довідками відповідача від 16.04.2026 року, виданими на запит представника позивача, сума заборгованості за нарахованими, але не виплаченими статтями становить: одноразова матеріальна допомога при звільненні (3 середньомісячних заробітки) -92 628 грн 90 коп.; матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 рік - 7 986 грн 00 коп.; матеріальна допомога на оздоровлення за 2023 рік - 8 784 грн 50 коп. 
Так, загальна сума заборгованості з виплат на момент звернення до суду склала 109 399 грн 40 коп.
На досудове звернення, а саме на адвокатський запит, Відповідач листом № ВП ПВРЗ-19/216 від 21.04.2026 року повідомив, що виплата матеріальної допомоги була тимчасово призупинена на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року (протокол № Ц-54/31) у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні та необхідністю стабілізації фінансового стану підприємства. Роботодавець визнав факт нарахування сум, проте вказав, що виплата буде проведена за окремим рішенням правління.
Вищевикладене повністю узгоджується з матеріалами справи.
Посилання представника відповідача на протокол засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, як на законну підставу для невиплати позивачу належних йому сум при звільненні в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Законом України «Про правовий режим воєнного стану», суд вважає безпідставним, зважаючи на наступне.
Доказів внесення змін до колективного договору стосовно призупинення на період дії військового стану в Україні нарахувань та виплат належних працівникам додаткових виплат, зокрема одноразової допомоги та матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності, до суду не надано.
15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтями 43, 44 Конституції України, та за статтею 11 цього Закону на період дії воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути призупинена за ініціативною роботодавця, однак, вказаний закон набрав чинності лише 24 березня 2022 року, а тому ухвалювати рішення про призупинення додаткових виплат працівникам, посилаючись на правовий режим воєнного стану, 14 березня 2022 року у правління АТ «Укрзалізниця» не було, через відсутність зворотної дії в часі вказаного Закону.
Крім того, суд враховує, що Постановою Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 211/7338/23 пункт 1.1.4 вказаного протоколу в частині призупинення виплат матеріальної допомоги було визнано незаконним та скасовано. 
Відтак, вимога про стягнення 109 399 грн 40 коп. є законною та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд дійшов таких висновків.
Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. 
Відповідно до ч. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення працівника видати йому належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок по належних йому виплатах.
Згідно з ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться власником або уповноваженим ним органом в день звільнення. Про нараховані суми належні працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підтверджено, що відповідно до ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність.
Відповідно до приписів Конституційного Суду, викладених у рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року, надано офіційне тлумачення положення ч.2 ст. 233 КЗпП та ст.ст. 1,12 Закону України «Про оплату праці», роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно статей 5 та 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Відповідно до ст. 117 КЗпП, у разі невиплати з вини роботодавця належних сум, підприємство виплачує працівникові його середній заробіток за весь час затримки, але не більш як за шість місяців.
Так, представник позивача просила стягнути середній заробіток за період з 08.04.2025 по 08.10.2025 року, тобто за 6 місяців.
Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з п. 3 Порядку № 100, до розрахунку середньої заробітної плати включаються не лише оклад, а й премії (у тому числі річні за підсумками роботи), надбавки за вислугу років та інші виплати, які мають постійний характер. Проста відомість за листопад–грудень може не відображати повний обсяг преміальних виплат, тоді як спеціальна довідка для розрахунку допомоги при звільненні готується бухгалтерією з урахуванням усіх цих нюансів.
Суд проводить розрахунок на основі офіційної довідки відповідача, а саме враховує, що середньоденна заробітна плата позивача становить 1 434 грн 17 коп.. 
Період затримки з 08.04.2025 р. по день подання позову (і по теперішній час) перевищує шість місяців. За 127 робочих днів шестимісячного періоду, згідно з розрахунком позивача, який не спростований арифметично Відповідачем, сума становить: 1 434,17 грн ? 127 роб. днів = 182 139 грн 59 коп..
Оцінюючи доводи відповідача про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку до 1% від заявленої суми на підставі принципів розумності, співмірності та форс-мажорних обставин, суд виходить із того, що положення ст.117 КЗпП України вже містить у собі встановлений законодавцем механізм забезпечення пропорційності та запобігання надмірному майновому навантаженню на роботодавця. 
Таким чином, стягнення середнього заробітку в межах визначеного законом періоду є абсолютно правомірним, а тому вимога позивача підлягає задоволенню у повному обсязі.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
З ч.1 ст.80 ЦПК України вбачається, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.ч.1, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Позивач, відповідно до положень ЗУ “Про судовий збір”, звільнений від сплати судового збору.
Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, судовий збір стягується з другої сторони в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. 
Так, оскільки позивач звільнений від сплати збору законом, зважаючи на задоволення позову в повному обсязі, судовий збір підлягає стягненню з відповідача -АТ «Українська залізниця», з урахуванням коефіцієнту за подання позову через підсистему “Електронний суд”, на користь держави.
Загальна сума присуджених виплат: 92 628,90 + 16 770,50 + 182 139,59 = 291 538 грн 99 коп. 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір», ставка за подання позову майнового характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, тобто 291 538, 99 грн ? 1 % = 2 915 грн 39 коп.
Оскільки позовна заява сформована та подана через підсистему «Електронний суд», згідно з частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір», до обраної ставки застосовується коефіцієнт 0,8, що становить 2915, 39 грн ? 0,8 = 2 332 грн 31 коп.
Таким чином, беручи до уваги те, що позов задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 332, 31 грн. 
Дослідивши докази, долучені до позову на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд вважає, що сума витрат в розмірі 5000,00 грн є достатньою та обґрунтованою, а також співмірною із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.

З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги відсутність заперечень щодо розміру витрат, а аткож позицію Верховного Суду, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача, витрати на правничу допомогу у сумі 5 000, 00 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги при звільненні на пенсію за віком, середнього заробітку за час затримки розрахунку та матеріальної допомоги на оздоровлення - задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу при звільненні у сумі 92 628 грн 90 коп. з утриманням при виплаті встановлених законом податків та зборів.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2023 роки у сумі 16 770 грн 50 коп. (шістнадцять тисяч сімсот сімдесят гривень 50 копійок) з утриманням податків та зборів.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.04.2025 р. по 08.10.2025 р. у сумі 182 139 грн 59 коп. (сто вісімдесят дві тисячі сто тридцять дев`ять гривень 59 копійок) з утриманням податків та зборів.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у сумі 2 332 грн 31 коп. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Інформація про сторони: 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 . 
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815, адреса: вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, індекс 03150.

Суддя Т.О. Каращук