ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6933/26 Справа № 214/11936/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа №  214/11936/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Акуленка В.В., Остапенко В.О.

сторони:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА», 
відповідач -   ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2026 року, яке ухвалено суддею Сіденком С.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 07 квітня 2026року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року  Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (надалі – надалі - ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 12.10.2020 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 156417-ДН1-001, відповідно до умов якого банк зобов?язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 10 000,00 грн., строком на 16 тижнів, із розміром процентної ставки 1,16634700 % річних. 
ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало, та надало позичальнику грошові кошти, шляхом їх перерахування на картку позичальника № НОМЕР_1 , яку позичальник вказав при оформленні кредиту. 
Відповідач умови редитного договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим заборгованість останнього, станом на 30 жовтня 2025 року, становить 13 678,08 грн, яка складається з: 2 984,27 грн – заборгованість за кредитом; 10 693,81 грн – заборгованість за нарахованими процентами, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за кредитним договором № 156417-ДН1-001 від 12.10.2020 в розмірі 2984,27 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» судовий збір у сумі 528,51 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» просить змінити рішення суду в частині загальної суми задоволених позовних вимог а про стягнення заборгованості за кредитним договором з 2 984,27 грн на суму грошових коштів 13 678 гривень 08 копійок, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що «у договорі № 156417-ДН1-001 від 12.10.2020, було фактично визначено не один строк кредитування та не одну відсоткову ставку кредиту», оскільки у пункті 1 Кредитного договору чітко зазначено, що термін дії договору до 01.02.2021, і що процента ставка за Кредитним договором є фіксовано, і становить 1,16634700 в день. Суд помилково застосував у даній справі правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у Постанові від 28 березня 2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), відповідно до яких право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки позивач не нараховував проценти поза межами строку (терміну) дії Кредитного договору. Згідно розрахунку заборгованості, сума заборгованості відповідача за Кредитним договором після 01.02.2021 припинила змінюватися, у зв`язку із закінченням строку дії Кредитного договору, однак, оскільки розрахунок заборгованості, який був доданий позивачем до позовної заяви формується автоматично, програма автоматично «протягнула» дати після закінчення строку дії Кредитного договору (після 01.02.2021) до дати створення цього розрахунку заборгованості, а суд першої інстанції взагалі не з?ясовував склад заявлених позовних вимог та умови договору.
Суд безпідставно зазначив, що позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав укладення договору позики у такий спосіб позичальника на на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. При цьому, суд не зазначив, які ж саме умови є невигідними та яким чином позивач спонукав відповідача на укладення договору.
Суд помилково застосував у даній справі правові висновки Конституційного суду України у рішенні від 11.07.13 №7-рп/2013, відповідно до яких у випадку нарахування неустойки , яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити, оскільки позивач не нараховував та не заявляв до стягнення у позовних вимогах жодну неустойку відповідно до ст. 549 ЦК України вигляді пені чи штрафів). Вважає, що не слід ототожнювати проценти, які нараховуються протягом строку кредитування у відповідності до норм ЦК України в якості правомірної плати за користування кредитними коштами, наданими йому позивачем у відповідності до умов Кредитного договору (статті 1048 та 1056-1 ЦК України) та проценти, які нараховуються за порушення грошового зобов ’язання, тобто у випадку, коли сума кредиту за Кредитним договором не повертається позичальником у визначений ним строк (частина друга статті 625 ЦК України). Також, звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що чинне національне законодавство не наділяє суд правом зменшення саме суми процентів за користування кредитом, які позичальник зобов`язаний сплатити відповідно до умов Кредитного договору та норм Цивільного кодексу України.
Крім того, згідно з п. 6 Договору позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Договором та Правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань, вважає їх справедливими та погоджується неухильно дотримуватись їх та, відповідно, уклав Договір з вільним волевиявленням, а тому суд не мав підстав вважати несправедливими відсотки у договорі.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволеню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.10.2020 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 156417-ДН1-001. Відповідно до договору, банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 10 000,00 грн. В свою чергу ОСОБА_1 отримав кредит. Кредит надається строком на 16 тижнів. Кредитним договором встановлено розмір процентної ставки 1,16634700 % річних. ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало, та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальника № НОМЕР_1 , яку позичальник вказав при оформленні кредиту.
Відповідно до Розрахунку заборгованості за Договором № 156417-ДН1-001 позичальника ОСОБА_1 , відповідач на виконання умов договору здійснив часткову оплату за Договором № 156417-ДН1-001 на загальну суму 7950,00 грн.
З розрахунку заборгованості за договором вбачається, що станом на 30.10.2025 у відповідача виникла прострочена заборгованість за договором про надання кредиту в розмірі 13 678,08 грн, що складається: 2984,27 грн. - кредит; 10 693,81 грн - відсотки.
Частково задовольняючи позовні вимоги,  суд першої інстанцїі дійшов висновку, що у відповідача за тілом кредиту наявна заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2984,27 грн. Така заборгованість виникла у ОСОБА_1 , оскільки взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором він не виконав належним чином. Доказів повернення грошових коштів у повному обсязі за кредитним договором, а також доказів, які б спростовували наведений позивачем розрахунок заборгованості за тілом кредиту, відповідач суду не надав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача процентів, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 10 693,81 грн. не є співмірною сумі залишку по кредиту у 2984,27 грн., суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, та відповідачем у добровільному порядку сплачено кошти, які позивач врахував, як проценти за користування кредитом, а тому сума у розмірі 10 693,81 грн. є більш ніж достатнім розміром стягнення заборгованості за нарахованими процентами.
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України та статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони (стаття 207 ЦК України).
За положеннями статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Договір укладений в електронній формі є таким, що укладений у письмовому вигляді.
Особливості укладення кредитного договору в електронній формі визначені Законом України «Про електронну комерцію» ( далі Закон).
Відповідно до статті 3 Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі статтею 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною 6 цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
У своїй постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 623/2936/19 Верховний Суд зробив висновок про правомірність використання при укладенні електронного договору електронного підпису у виді одноразового ідентифікатора.
За встановленими у цій справі обставинами Кредитний договір № 156417-ДН1-001 від  12 жовтня 2020 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі, із застосуванням електронного підпису, що сторонами не заперечується.
Своїм підписом на договорі відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати.
Отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджено матеріалами справи та фактично у суді апеляційної інстанції відповідачем не заперечується.
Отже, встановивши, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» виконало умови договору, який був підписаний відповідачем ОСОБА_1 , суд першої інстанції, взявши до уваги наведені обставини, а також те, що відповідач порушив умови договору, не погашав щомісячні платежі по поверненню кредитних коштів, у визначений строк, допустив заборгованість щодо повернення кредиту та відсотків, дійшов законного та обґрунтованого висновку про обгрунтованість позову кредитра в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 984,27 грн., й правильність цих висновків суду першої інстанції в апеляційному порядку не оспорюється.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 05 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду у справі №910/4518/16 зробила висновок про те, що «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання».
На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню на користь позивача, колегія суддів враховує, що нарахування процентів має здійснюватися в межах строку кредитування.
Відповідно до п. 1 Кредитного договору термін дії договору 16 тижнів, до 01.02.2021.
Сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою та становить 1,166347 процентів за кожен день користування Кредитом. 
Пунктом 2 Кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за Кредитом, нараховуються на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, із урахуванням дня видачі Кредиту та дня повернення Кредиту згідно Графіку платежів.
Згідно з п. 6 цього Договору Позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Договором та Правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань, вважає їх справедливими та погоджується неухильно дотримуватись їх та, відповідно, уклав Договір з вільним волевиявленням
З досліджених матеріалів справи вбачається, що розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України, при цьому, волевиявлення сторін на укладення та підписання договору було усвідомленим і добровільним. Відповідач, укладаючи кредитний договір, мав можливість самостійно обрати фінансову установу для отримання кредиту, оцінити запропоновані умови кредитування та зважити на можливість їх виконання з огляду на своє фінансове становище.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що у справі, яка переглядається, нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Слід зазначити, що у пункті 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
У пункті 5 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» вказано, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Отже, наведене передбачає право суду зменшити розмір заборгованості за тими процентами, які нараховуються як міра відповідальності за неналежне виконання позичальником обов`язку щодо своєчасного повернення отриманих у кредит грошових коштів.
Однак, у спірному випадку позивач вимогу про стягнення процентів, що нараховуються за прострочення виконання грошових зобов`язань не заявляв, а лише просив, окрім тіла кредиту, стягнути проценти за правомірне користування кредитними коштами, у зв`язку з чим колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що розмір процентів має бути зменшений.
Крім того, проценти за користування кредитом визначено згідно положень ст. ст. 1048, 1056-1 ЦК України, відповідно такі не є компенсацією за невиконання зобов`язань за договором в розумінні вище вказаного положення закону.
Відповідач розумів розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що ним під сумнів не ставиться.
Позивачем нараховувались проценти за користування кредитом у межах строку дії договору та в розмірі визначеному умовами договору, й таке нарахування відповідачем не спростовано, й правові підстави для зменшення такого розміру відсутні. 
Отже, дійшовши висновку про зменшення розміру стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь позивача суд першої інстанції вказаних роз`яснень не врахував та дійшов помилкового висновку, що розмір заборгованості по процентам є неспівмірним до суми боргу, а тому такі вимоги взагалі не підлягають до задоволення.
Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задовооенні позовних вимог про стягнення процентів з мотивів їх неспівмірності, несправедливості чи надмірності для споживача, й доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.
З урахуванням наведеного, позовні вимоги ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками підлягають задоволенню, з вищенаведених підстав.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за Кредитним договором № 156417-ДН1-001 від  12 жовтня 2020 року, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У зв`язку з чим колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та збільшує цей розмірі з 528,51 грн. до 2 422,40 грн, тобто пропорційно до задоволених позовних вимог.
Крім того, з огляду на задоволення апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» підлягає стягненню судовий збір, понесений на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 3 633,60 грн.
Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» – задовольнити.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за Кредитним договором № 156417-ДН1-001 від  12 жовтня 2020 року – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за Кредитним договором № 156417-ДН1-001 від  12 жовтня 2020 року – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за відсотками за Кредитним договором № 156417-ДН1-001 від  12 жовтня 2020 року, станом на 01 лютого 2021 року, у розмірі 10 693 (десять тисяч шітсот дев?яносто три) гривні 81 (вісімдесят одна) копійка.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2026 рокув частині розміру судового збору, стягнутого з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА», змінити, збільшивши цей розмірі з 528 гривень 51 копійки до 2 422 (двух тисяч чотириста двадцяти двух) гривень 40 (сорока) копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 (шістдесят) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 липня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: