ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 295/19119/24 | | Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 30 | | Доповідач Миколайчук П.В.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2026 року м. Житомир 
Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Миколайчука П.В.,
суддів: Панкеєвої В.А., Григорусь Н.Й.,
при секретарі судового засідання Лупіновій Д.П.,
за участю: представника позивача-відповідача ОСОБА_1 ,
третьої особи ОСОБА_2 ,
третьої особи ОСОБА_3 ,
третьої особи-позивача ОСОБА_4 ,
представника третьої особи ОСОБА_5 ,
представника відповідача ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Житомира цивільну справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_7 та апеляційною скаргою ОСОБА_4 
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяни Олексіївни, про розірвання договору дарування,
та за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяна Олексіївна, про визнання договору дарування недійсним,
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2025 року у справі № 295/19119/24 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про розірвання договору дарування, укладеного 21 грудня 2023 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за яким ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 1/2 (одну другу) ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 (одну другу) ідеальну частину земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 1810136300:06:040:3036.
Цим же рішенням відмовлено у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання вказаного договору дарування недійсним.
Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07 січня 2025 року: скасовано арешт з 1/2 ідеальної частини будинку АДРЕСА_1 та 1/2 ідеальної частини земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 1810136300:06:040:0036, що належать ОСОБА_8 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Підставою для відмови у задоволенні первісного позову суд визначив відсутність доказів наявності умов, передбачених статтею 727 ЦК України для розірвання договору дарування. Суд констатував, що відомості про вчинення кримінального правопорушення відповідачем ОСОБА_8 , як обдаровуваним, проти життя, здоров`я або власності дарувальника - відсутні. Натомість матеріали справи містять вирок Богунського районного суду м. Житомира від 21 серпня 2023 року, яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, проте суд зазначив, що цей вирок стосується ОСОБА_4 , а не відповідача ОСОБА_8 , у зв`язку з чим не може слугувати підставою для розірвання договору дарування. Доводи позивача про наявність перешкод у користуванні житловим приміщенням суд також визнав непідтвердженими матеріалами справи.
Поряд з вимогою про розірвання договору, позивач ОСОБА_7 посилався на положення статті 229 ЦК України, вказуючи на допущену ним помилку щодо правової природи правочину, оскільки вважав, що підписує договір довічного утримання, а батьки відповідача обіцяли здійснювати догляд і піклування. Оцінюючи ці доводи відповідно до статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що умови для визнання договору недійсним як вчиненого під впливом помилки відсутні. Суд зазначив, що учасники справи, зацікавлені у задоволенні позовів, не повідомляли, які саме істотні умови договору довічного утримання попередньо передбачалися до його погодження та нотаріального посвідчення; допитані свідки також не вказали на такі умови; пояснення свідків обмежувалися загальними формулюваннями про стан здоров`я дарувальника, існування в сім`ї конфліктів та суперечок. Судом не встановлено чітких домовленостей між сторонами, що передували укладенню договору. При цьому суд застосував роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в постанові від 06 листопада 2009 року № 9, згідно з якими обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину, а помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним.
Щодо відмови у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 , суд зазначив, що третьою особою не надано достатніх належних доказів на підтвердження неспроможності дарувальника усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення договору в розумінні статті 225 ЦК України; допитані свідки не вказували на розлади поведінки, що могли б обумовити вчинення договору у такому стані. Крім того, суд, посилаючись на постанову Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 та статті 215, 216 ЦК України, встановив, що у виниклому спорі інтереси ОСОБА_4 не можуть бути захищені через визнання правочину недійсним, оскільки між співвласниками будинку та земельної ділянки фактично виник спір щодо порядку користування спільним майном і компенсації витрат на добудову. Такі вимоги підлягають захисту іншими способами - на підставі статей 357, 358, 364 ЦК України та статті 88 ЗК України. Суд зазначив, що зміна власника не змінює природи правових відносин між учасниками і не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду для захисту порушених або невизнаних прав у встановленому порядку.
Зміст вимог та доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 
ОСОБА_7 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Апелянт оскаржує рішення повністю та просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов: розірвати договір дарування 1/2 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 ідеальної частини земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 1810136300:06:040:3036, укладений 21.12.2023 між ним та ОСОБА_8 . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що: суд не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про те, що позивач помилявся у природі правочину; суд не взяв до уваги вік позивача ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), стан здоров`я та потребу у догляді; суд проігнорував норму статті 727 ЦК України щодо підстав розірвання договору; відповідач не подав жодного доказу на заперечення позову; підписуючи договір, позивач думав, що підписує договір довічного утримання.
Зміст вимог та доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 
ОСОБА_4 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу у якій просить: скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, укладеного 21.12.2023 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що: суд не взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_7 та його представник визнали позовні вимоги третьої особи із самостійними вимогами у повному обсязі; суд не врахував недотримання істотних умов договору, так як оціночна вартість у договорі 40 000 грн не відповідає дійсній вартості майна; суд не взяв до уваги, що вільне волевиявлення дарувальника на укладення договору дарування не доведено; суд не зазначив мотивів відхилення доказів (показань свідків, медичних документів, висновків експертів).
Позиція інших учасників справи
Представником відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_2 - подано два відзиви на апеляційні скарги, якими заперечується проти задоволення обох апеляційних скарг та підтримується рішення суду першої інстанції по кожному з позовів.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 представник відповідача зазначає, що жодна з підстав статті 727 ЦК України не підтверджена; обставини, наведені апелянтом (вік, стан здоров`я, єдине житло), самі по собі не є підставами для розірвання або визнання недійсним договору дарування, а позивач жодного разу особисто не з`являвся в судові засідання.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 представник відповідача зазначає, що ОСОБА_4 не є стороною оспорюваного договору та не наділений правом оспорювати його через визнання недійсним за умов цього спору; обставини, наведені апелянтом, не підтверджені достатніми доказами; ОСОБА_4 неодноразово вчиняв домашнє насильство щодо свого батька, у зв`язку із чим було ухвалено вирок від 21.08.2023.
Рух справи в суді апеляційної інстанції 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_7 та встановлено строк для подання відзиву до 21 січня 2026 року. 
Ухвалою від 14 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_4 та встановлено строк для подання відзиву до 21 січня 2026 року. 
Ухвалою від 12 серпня 2026 року справу призначено до розгляду після зміни складу суду.
Позиції сторін в судовому засіданні
Представник позивача-відповідача ОСОБА_1 підтримав апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .
Третя особа-позивач ОСОБА_4 підтримав апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .
Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_5 підтримали апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .
Представник відповідача ОСОБА_6 заперечила проти задоволення обох апеляційних скарг.
Межі розгляду справи апеляційним судом
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Обставини, встановлені судом
На підставі заяви ОСОБА_7 , рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №1963 від 07.12.2023 ОСОБА_7 надано дозвіл здійснити дарування належних йому по частині житлового будинку та земельної ділянки, загальною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , малолітньому онуку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
21.12.2023 між ОСОБА_7 (дарувальник) та ОСОБА_8 (обдаровуваний) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяною Олексіївною, за яким передано у власність 1 /2 (одну другу) ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 (одну другу) ідеальну частину земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 1810136300:06:040:3036. До укладення договору нотаріусом позивача попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що підтверджується змістом оспорюваного договору. 
На час розгляду справи учасникам на праві власності належать: 
- земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер 1810136300:06:040:0036): - ОСОБА_8 - 1/2 частини; - ОСОБА_4 - 1/4 частини; - ОСОБА_3 - 1/4 частини;
- житловий будинок АДРЕСА_1 : - ОСОБА_8 - 1/2 частини; - ОСОБА_4 - 5/16 частини; - ОСОБА_3 - 1/16 частини.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи №716/03-24 від 15.03.2024, дійсна (ринкова) вартість 11/16 ід.ч. житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 без урахування земельного компоненту становить 2 089 50 грн, дійсна вартість ід.ч. земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 1810136300:06:040:0036 становить 384 200 грн. Здійснити поділ житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, відповідно до часток співвласників, вбачається технічно можливим, за умови відступу від часток співвласників.
Згідно з висновком до звіту № 432/24 від 08.07.2024, ринкова вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 1810136300:06:040:0036 становить 1 764 148 грн, ринкова вартість ОСОБА_3 становить 1 237 220 грн.
Матеріали справи містять вирок Богунського районного суду м. Житомира від 21.08.2023, яким ОСОБА_4 засуджено за кримінальний проступок за частиною 1 статті 125 КК України (умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 ).
Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №14494, ОСОБА_7 15.11.2024 (майже через 11 місяців після укладення договору дарування) був госпіталізований до травматологічного відділення КП «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» ЖМР з переломом міжвертлюжного відділу стегнової кістки, 18.11.2024 проведено оперативне втручання та післяопераційне лікування. 04.12.2024 пацієнт виписаний з поліпшенням стану. Крім того, надано лікувальні і трудові рекомендації.
Також, 23.06.2025 судом першої інстанції були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_10 пояснила, що проживає за 300 метрів від сім`ї ОСОБА_7 . З ОСОБА_4 та його дружиною знайомі більш ніж 10 років (вона спілкується з ОСОБА_12 - дружиною ОСОБА_4 ). ОСОБА_13 з батьком спілкувався добре, проте після того, як ОСОБА_7 почав вживати алкоголь, він виганяв ОСОБА_12 з хати. Раніше у ОСОБА_7 проблем зі здоров`ям не було (проте він постійно ходив у окулярах), а зараз він пересувається за допомогою милиць. Свідок додала, що їй не відомо, чи потребував ОСОБА_7 обслуговування, однак після смерті його дружини ОСОБА_12 і ОСОБА_4 готували йому, ОСОБА_4 казав, що батько повністю перебував на його утриманні. Про бажання ОСОБА_18 дарувати комусь житло свідок не чула, про звернення до органу опіки та піклування їй нічого не відомо. Свідок зазначала, що батько з сином ОСОБА_4 жили добре, поки не почали ділити майно. 
Свідок ОСОБА_9 повідомила, що проживає із сім`єю ОСОБА_19 через паркан близько 12-15 років. Після 2022 року ОСОБА_7 постійно вживав алкоголь. Він носив окуляри і без них не міг читати. До 2023 року ОСОБА_7 потребував допомоги, оскільки випивав. Він жив з сином ОСОБА_4 і його дружиною. ОСОБА_12 завжди допомагала йому. Свідок зазначила, що 20.12.2023 ОСОБА_7 був випивший (ледь тримався на ногах), а ОСОБА_3 заносив батьку пляшки. 21.12.2023 ОСОБА_7 кудись їхав гарно одягнений - він постійно шукав окуляри. 22.12.2023 ОСОБА_3 скандалив, виганяв усіх, казав забиратися, виселятися з його будинку. ОСОБА_9 зауважила, що на початку грудня ОСОБА_7 казав, що хоче дітям щось подарувати, а за договір утримання говорив в середині грудня (свідок це запам`ятала, оскільки згодом було укладення договору у її бабусі), він не пояснював, для чого йому договір утримання, не повідомляв, з ким хоче його укласти. ОСОБА_9 додатково пояснила, що ОСОБА_7 проживав один, потребував догляду, потім на якийсь період зник і з`явився уже з милицями. З ОСОБА_4 свідок спілкувалася рідко, а з ОСОБА_3 познайомилася, коли він скандалив і бив вікна, він погрожував вагітній ОСОБА_12, виганяв саму ОСОБА_9 - у зв`язку з цим приїздила поліція. ОСОБА_3 і до грудня 2023, і після - постійно приходив, виганяв батька, ОСОБА_4 і ОСОБА_12.
Свідок ОСОБА_11 повідомила, що спілкується саме з ОСОБА_4 та його дружиною, однак знайома із ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - приходила до них на чай. Коли ОСОБА_11 лишилася на одинці з ОСОБА_7 , він запитував у неї як оформити договір довічного утримання (щодо органу опіки та піклування вони нічого не говорили). ОСОБА_7 проживав один (він пенсіонер), потребував допомоги і ОСОБА_4 її надавав. ОСОБА_7 погано бачив, постійно носив окуляри і без них не міг читати. З 2022 останній зловживав алкоголем і всю пенсію витрачав на це. Про договір утримання він почав запитувати десь у 2022 році. Після 19.12.2023 у першій половині дня свідок бачила (в останнє) ОСОБА_7 біля будинку правосуддя - він казав, що буде договір довічного утримання укладати. Згодом сусіди повідомляли, що ОСОБА_3 скандалив, виганяв усіх і казав, що це його будинок. Коли ОСОБА_7 травмував ногу свідок точно не пам`ятає, однак зауважує, що це було після їх останньої зустрічі біля будинку правосуддя. ОСОБА_11 також повідомила, що до грудня 2023 ОСОБА_7 виглядав нормально, а потребу в догляді пов`язує з травмуванням ноги.
Оцінка висновків суду першої інстанцій та доводів апеляційної скарги, мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права
Згідно зі ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність . Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
У відповідності до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що за змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).
У постанові Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що «обставини, відносно яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення...
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину».
Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові N 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно із ч.4 ст. 357 ЦК України, співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.
Положеннями ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У відповідності до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
У відповідності до ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
Згідно з ч.4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Відповідно до ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_7 .
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартир4у або їх частину. Інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст.744 ЦК України).
За змістом положень ст. 717 ЦК України, яка дає поняття договору дарування, та ст.744 ЦК України - поняття договору довічного утримання (догляду) вказані договори є окремими видами договірних зобов`язань із різними істотними умовами та різним правовим регулюванням цих зобов`язань.
Укладаючи 21.12.2023 договір дарування 1/2 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 ідеальної частини земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 1810136300:06:040:3036, сторони договору - дарувальник ОСОБА_7 та обдаровуваний ОСОБА_8 , від імені якого діяли законні представники - мати ОСОБА_2 та батько ОСОБА_3 - підтвердили, що цей договір, укладений за згодою виконавчого комітету Житомирської міської ради, відповідає інтересам сторін, їх волевиявлення є вільним і усвідомленим, умови договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які зафіксовані у ньому. Сторони також погодилися, що цей договір містить всі попередні правочини між ними, відміняє і робить недійсними всі інші зобов`язання, які мали бути або зроблені сторонами в усній чи письмовій формі до укладення цього договору. 
Доказів протилежного сторонами не надано, тому за змістом вказаний договір є саме договором дарування.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що ОСОБА_7 обрав спосіб захисту у вигляді розірвання договору дарування на підставах, передбачених статтею 727 ЦК України. Однак, доводи апеляційної скарги про помилку щодо правової природи правочину стосуються підстав для визнання правочину недійсним за статтею 229 ЦК України, а не підстав для розірвання договору дарування за статтею 727 ЦК України. Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 161/17523/16-ц є неналежним стосовно обраного способу захисту, оскільки зазначена постанова стосується стандарту доказування при оспоренні правочину через помилку (стаття 229 ЦК України), а не підстав для розірвання договору дарування за статтею 727 ЦК України. 
Водночас, оцінюючи відповідні доводи апелянта, суд зазначає, що Верховний Суд у постановах від 03.05.2022 у справі № 715/2513/19, від 15.03.2023 у справі № 288/1366/21, від 15.11.2023 у справі № 308/8309/22, від 17.04.2024 у справі № 564/1067/22, від 25.04.2024 у справі № 336/6427/20, від 23.05.2024 у справі № 501/3591/21, від 21.02.2025 у справі № 363/112/23 неодноразово підкреслював, що вік дарувальника, стан його здоров`я, наявність спірного майна як єдиного житла та проживання у ньому після укладення договору дарування самі по собі, без доведення конкретної вади волі дарувальника на момент укладення правочину, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання договору дарування недійсним 
Доводи про не прочитання тексту підписуваного договору через відсутність окулярів, нерозуміння змісту підписаного договору суд відхиляє як такі, що не підтверджені жодними належними доказами. Суд враховує, що особисте підписання договору ОСОБА_7 підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин, що узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною в Постанові від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц. Тому, в суду немає підстав для спростування того висновку, що підписавши договір дарування у відповідній редакції, ОСОБА_7 ознайомився та погодився з усіма його умовами.
Щодо доводів про порушення вимог ст. 263 та ч. 4 ст. 265 ЦПК України, то колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійсно не навів у рішенні мотивів відхилення показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що є порушенням вимог п. 2 ч. 4 ст. 265 ЦПК України. Разом з тим зазначене процесуальне порушення не є обов`язковою підставою для скасування рішення в розумінні ч. 4 ст. 367 ЦПК України, якщо рішення є правильним по суті, а суд апеляційної інстанції оцінює відповідні докази самостійно в межах апеляційного провадження. 
Доводи, що внаслідок договору позивач втратив єдине житло суд відхиляє, оскільки право на користування особи житлом не пов`язане зі зміною його власника, а доказів щодо порушення права ОСОБА_7 , гарантованих ЖК УКРСР чи ЦК - в ході розгляду даної справи не встановлено. Щодо доводів про збереженість дарунка, то суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з ч. 5 ст. 727 ЦК України, факт збереження дарунка встановлює не самостійну підставу для розірвання договору дарування, а умову можливості пред`явлення відповідної вимоги. Для задоволення позову про розірвання договору дарування необхідна наявність однієї з підстав, передбачених частинами 1-3 ст. 727 ЦК України, перелік яких є вичерпним, та які у даній справі не були встановлені. 
Щодо доводу про відсутність заперечних доказів з боку відповідача, то обов`язок доказування підстав для розірвання договору дарування покладається саме на позивача незалежно від процесуальної поведінки відповідача, а щодо доводу апелянта про порушення ст. 55 Конституції України, то відмова у позові через недоведеність позовних вимог не є порушенням права ОСОБА_7 на судовий захист.
Щодо доводу про вчинення кримінального правопорушення проти дарувальника
Відповідно до ч. 1 ст. 727 ЦК України, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Проте, наявний вирок від 21.08.2023 стосується засудження ОСОБА_4 - третьої особи із самостійними вимогами, сина позивача, а не обдаровану особу за Договором від 21.12.2023 ОСОБА_8 , отже посилання на ч. 1 ст. 727 ЦК України у даній справі є безпідставним.
Тому, установивши, що позивач не надав переконливих доказів про наявність підстав для розірвання договору дарування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ті обставини, якими обґрунтовував ОСОБА_7 свої позовні вимоги не є підставами, за якими можливо розірвати цей договір у зв`язку з тим, що підстави розірвання договору дарування на вимогу дарувальника визначені у ст. 727 ЦК України і розширеному тлумаченню не підлягають, що узгоджується з Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 552/2526/16-ц.
За наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 та про законність і обгрунвтаоність рішення суду першої інстанції в частині розгляду позову ОСОБА_7 про розірвання договору дарування.
Оцінка доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 .
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.
Згідно вимог частин 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до роз`яснень, наданих в пункті 19 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-372цс16 від 27 квітня 2016 року, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Щодо волевиявлення особи, то ОСОБА_4 обгрунтовує твердження про невідповідність укладеного договору волевиявленню ОСОБА_7 тим, що останній має похилий вік, не ознайомлювався зі змістом договору, вважав, що укладає договір довічного утримання.
Проте, як вірно зазанчив суд першої інатсанції, третьою особою із самостійними вимогами, а також позивачем, який, заявляючи вимогу про розірвання договору, додатково зауважував на відповідній правовій підставі недійсності правочину, не надано доказів на підтвердження фактичної помилки учасника договору при його вчиненні.
Так, в судовому засіданні учасники, зокрема, як зацікавлені у задоволені позовів особи, не повідомляли, які саме істотні умови договору довічного утримання попередньо передбачалась до його погодження та нотаріального посвідчення, не вказано про такі умови і допитаними в судовому засіданні свідками. Судом не отримано даних відносно чітких домовленостей між сторонами, що передували укладенню договору та настання яких бажали учасники, представник позивача та третьої особи із самостійними вимогами, а також безпосередньо третя особа із самостійними вимогами, обмежувались загальними формулюваннями про стан здоров`я відчужувача, існування в сім`ї конфліктів та суперечок. За переконанням суду умови для здобуття висновку щодо недійсності договору дарування як такого, що вчинено під впливом помилки, - відсутні. Із вказаними висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.
Так, докази, надані ОСОБА_4 (покази свідків, медичні документи), підтверджують загальний стан здоров`я дарувальника та побутові умови його проживання, але не доводять наявності конкретної вади волі саме на момент укладення правочину. Верховний Суд неодноразово наголошував, що подібні обставини самі по собі, без доведення наявності вади волі дарувальника на момент вчинення правочину, не є самодостатніми підставами для визнання договору дарування недійсним.
Тому відомості, на які посилався позивач, не вказують на те, що ОСОБА_7 мав намір укласти інший договір, ніж договір дарування та при укладенні останнього помилявся про природу та істотні умови укладеного договору. 
Також, як вірно зазначив суд першої інсатнції, ОСОБА_4 не є стороною договору дарування від 21.12.2023, він є співвласником будинку, частку в якому було подаровано.
Так, ОСОБА_7 , відповідно до положень ст. 361 ЦК України, самостійно розпорядився своєю часткою, уклавши відповідний договір дарування. Аналізуючи поняття права спільної часткової власності, йдеться про виокремлення та належність співвласнику лише частки у праві власності, а не частки в майні. Тому співвласнику належить не конкретно визначена частина майна (певна кімната), а лише визначена арифметично (у простих дробах) частина у праві власності на це майно, яким має право розпоряджатися співвласник, зокрема шляхом дарування цієї частини і без виділу в натурі частки. (Постанова ВС від 21.12.2020 у справі № 465/1520/16-ц). Тому та обставина, що ОСОБА_4 має майновий інтерес до будинку, частина якого була предметом договору дарування, у зв`язку з тим, що за власні кошти здійснював ремонт та покращення в будинку, не пов`язана з власниками інших часток в будинку, цей інтерес може бути захищений у встановлений ЦК України спосіб (ст.ст. 183, 556-358, ст. 364 ЦК України). Проте, такі права співвласника майна не надають йому прав оскаржувати дійсність договору дарування щодо частки в будинку, яка не належить ОСОБА_4 та стороною якого він не є. Тому позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування є недоведеними, а судом обгрунтовано не встановлено, що оспорюваним правочином порушується право позивача, яке підлягало б захисту в судовому порядку.
Щодо доводу про визнання позовних вимог відповідачем ОСОБА_7 та ненадання іншим відповідачем доказів на спростування обох позовів у справі, то суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України суд не приймає визнання обставин, якщо є підстави вважати, що воно вчинене з метою приховання обставин, які мають значення для справи, або під впливом помилки. Суд зобов`язаний перевірити наявність правових підстав для задоволення позову незалежно від позиції відповідача. Позиція відповідача ОСОБА_7 , який одночасно є позивачем за первісним позовом, обумовлена його власним інтересом у даній справі і не може підмінити доказову базу, яку зобов`язаний надати позивач за позовом третьої особи із самостійними вимогами. Тому суд першої інстанції правомірно перевірив наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4 , незалежно від визнання спірних обставин одним із відповідачів за зустрічним позовом. Також, незалежно від процесуальної активності відповідача, саме на позивача покладено тягар доказування обставин, якими він підтверджує позовні вимоги, а тому суд першої інстанції обгрунтовано дав оцінку наявній у справі доказовій базі, незалежно від того, чи надавалися відповідачем докази на спростування доводів позивачів.
Щодо доводів про недотримання істотних умов договору та зазначення в договорі заниженої вартості частини будинку 40 000 грн, то суд апеляційної інстанції зазначає, що договір дарування, за ст. 717 ЦК України, є безоплатним правочином. Зазначення оціночної вартості майна в договорі дарування не є ціною договору і не належить до його істотних умов. Невідповідність зазначеної в договорі оціночної вартості ринковій вартості майна не є самостійною підставою для визнання договору дарування недійсним. 
Щодо доводу про обставини воєнного стану, то загальні обставини воєнного стану та можлива пов`язана з ними тривожність у сторін договору не передбачені законом як підстави для визнання правочину недійсним. 
Щодо посилань апелянта на постанови Верховного Суду, то постанови у господарських справах №, № 910/9070/18, № 910/12959/18 стосуються правовідносин у сфері господарського судочинства і не є релевантними для цивільного спору. Постанова від 29.11.2021 у справі № 927/656/20 стосується загальних стандартів доказування при оспоренні правочинів через помилку. Застосування цих позицій потребує доведення конкретних обставин, що свідчать про помилку на момент вчинення правочину, - чого в межах позову третьої особи із самостійними вимогами не здійснено. 
Отже, суд не знаходить підстав і для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 .
Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, що мають значення для вирішення спору, та правильно застосував норми матеріального права, а доводи обох апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розподіл судових витрат
Оскільки обидві апеляційні скарги залишаються без задоволення та рішення суду першої інстанції залишається без змін, підстав для перерозподілу судових витрат відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України не виникає, а судові витрати, понесені апелянтами у зв`язку з апеляційним переглядом, залишаються за кожним із них.
Заяв про розподіл інших видів судових витрат - не надійшло.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд -
УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 , ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2025 року у справі № 295/19119/24 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення відповідно до статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 15 вересня 2026 року.

Судді 

П.В. Миколайчук Н.Й. Григорусь В.А. Панкеєва