| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/7609/25 Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Громадської організації "Ветерани Лисянщини" на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом Громадської організації "Ветерани Лисянщини" до Лисянської селищної ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

10 грудня 2024 року Громадська організація "Ветерани Лисянщини" звернулась до Лисянської селищної ради із заявою про безоплатне надання приміщення (кабінетів на першому поверсі будівлі на площі Миру, 30 у селищі Лисянка) для здійснення статутної діяльності. 
Заяву адресовано виконуючому обов`язки голови селищної ради. Листом виконавчого комітету Лисянської селищної ради від 23 грудня 2024 року № 1612 заявнику повідомлено про встановлену законом заборону передачі комунального майна в безоплатне користування або позичку та роз`яснено, що для отримання майна в користування слід звернутися через електронну торгову систему з відповідним пакетом документів.
Не погодившись із такою відповіддю, Громадська організація "Ветерани Лисянщини" звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви про безоплатне надання приміщення та зобов`язати відповідача розглянути цю заяву на найближчій черговій або позачерговій сесії селищної ради з урахуванням вимог статті 20 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Позов обґрунтовано тим, що відповідач безпідставно відмовив у безоплатному наданні приміщення для ведення статутної діяльності.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Суд першої інстанції виходив із того, що заяву розглянув виконавчий комітет відповідача, повноваження якого щодо управління комунальною власністю врегульовані статтею 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"; звернення адресоване виключно виконуючому обов`язки голови, а не раді, у зв`язку з чим посилання на порушення порядку розгляду заяви є безпідставним; у заяві позивач не просив розглянути питання на сесії, а стаття 20 наведеного Закону порядок розгляду та вирішення заяв не регулює; поданий позивачем наказ щодо затвердження карток адміністративних послуг стосується повноважень Міністерства у справах ветеранів України, а не відповідача.
В апеляційній скарзі Громадська організація "Ветерани Лисянщини" просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права. 
На обґрунтування скарги апелянт наводить такі доводи: заява апелянта від 10 грудня 2024 року є заявою про надання адміністративної послуги "Надання громадським об`єднанням ветеранів війни безоплатно приміщень для здійснення їх статутних завдань" незалежно від каналу її подання, оскільки сутність заяви визначається її змістом, а не формою, а Закон України "Про адміністративні послуги" не встановлює виключності подання через центр надання адміністративних послуг; заява, адресована виконуючому обов`язки голови ради, є зверненням до ради в цілому, оскільки голова діє від імені ради; питання надання приміщення в користування належить до виключної компетенції сесії ради на підставі пункту 32 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а не до компетенції виконавчого комітету.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає, що заяву позивача розглянуто в повному обсязі та надано вичерпну відповідь; посилання апелянта на правові позиції Верховного Суду не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки стосуються інших питань; пункт 32 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" не регулює питання передачі майна в користування; частиною другою статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" заборонено передавати комунальне майно в безоплатне користування, а право на отримання такого майна в оренду без проведення аукціону для розміщення реабілітаційних установ мають громадські організації ветеранів у порядку, встановленому цим Законом та постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 2020 року № 483.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, мотивуючи це наступним.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Обставини звернення позивача із заявою від 10 грудня 2024 року, її адресування виконуючому обов`язки голови селищної ради, а також надання відповіді листом виконавчого комітету від 23 грудня 2024 року № 1612 сторонами не заперечуються та підтверджені матеріалами справи. Спірним у цій справі є питання про наявність протиправної бездіяльності відповідача, належний орган і форму розгляду заяви, а також про наявність у позивача права на безоплатне отримання комунального майна.
Довід апелянта про те, що канал подання заяви не позбавляє її характеру звернення за наданням адміністративної послуги, у частині форми звернення заслуговує на увагу. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про адміністративні послуги" заява про надання адміністративної послуги подається суб`єкту надання адміністративної послуги, а згідно з частиною першою статті 12 та статтею 8 цього Закону подання заяви можливе як безпосередньо суб`єкту надання послуги, так і через центр надання адміністративних послуг. Адміністративна послуга "Надання громадським об`єднанням ветеранів війни безоплатно приміщень для здійснення їх статутних завдань" передбачена, а її інформаційна картка затверджена наказом Міністерства у справах ветеранів України від 20 червня 2023 року № 145, при цьому суб`єктом надання цієї послуги є орган місцевого самоврядування. Відтак висновок суду першої інстанції про те, що зазначений наказ стосується виключно повноважень Міністерства, а не відповідача, є неточним. Водночас така неточність не спростовує правильності кінцевого висновку суду, оскільки заяву позивача було розглянуто, а відповідь по суті надано листом від 23 грудня 2024 року № 1612 в межах встановленого строку. А отже, сама лише кваліфікація заяви як звернення за адміністративною послугою не свідчить про наявність протиправної бездіяльності відповідача.
Довід апелянта про те, що заява, адресована виконуючому обов`язки голови ради, є зверненням до ради, також є обґрунтованим по суті. Голова ради є посадовою особою органу місцевого самоврядування, а звернення на його ім`я не може вважатися таким, що не адресоване відповідному органу. Відтак висновок суду першої інстанції про відсутність звернення саме до відповідача некоректним. Проте ця обставина не змінює результату розгляду справи, оскільки заяву розглянуто уповноваженим виконавчим органом ради, а відповідь заявнику надано.
Натомість довід апелянта про належність питання надання приміщення в користування до виключної компетенції сесії ради на підставі пункту 32 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ґрунтується на хибному тлумаченні норми. 
Так, пункт 32 частини першої статті 26 цього Закону відносить до виключної компетенції пленарних засідань ради "створення у разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення з іншими суб`єктами комунальної власності спільних проектів або спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій, некомерційних товариств, господарських товариств, визначення повноважень цих органів (служб)". Ця норма не регулює питання передачі комунального майна в оренду чи користування. З-поміж питань виключної компетенції сесії, передбачених статтею 26 Закону, до розпорядження комунальним майном належить лише пункт 30 частини першої, згідно з яким виключно на пленарних засіданнях вирішується "прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації", тобто питання відчуження (приватизації), а не передачі майна в тимчасове користування. Передача ж повноважень щодо управління комунальним майном іншим органам віднесена до компетенції сесії пунктом 31 частини першої статті 26 Закону, який передбачає "прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення".
Управління майном комунальної власності за приписом підпункту 1 пункту "а" статті 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, до власних (самоврядних) повноважень яких віднесено "управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад". Відтак розгляд заяви позивача виконавчим комітетом відповідача узгоджується з наведеним нормативним регулюванням, а у ради не виникло обов`язку розглядати цю заяву саме на пленарному засіданні (сесії). 
Таким чином, вимога апелянта зобов`язати відповідача розглянути заяву на сесії ради не відповідає розподілу повноважень між органами місцевого самоврядування та не може бути задоволена.
Що ж до суті вимоги про безоплатне надання приміщення, то колегія суддів зважає на таке. 
Правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в комунальній власності, регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна". 
Частиною другою статті 9 цього Закону встановлено, що "забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку, крім передачі релігійній організації в безоплатне користування або позичку державного або комунального майна, яке є культовим майном, зокрема культовою будівлею, спорудою, з метою проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній, процесій, ритуалів, молитов, служінь, релігійних зібрань, релігійної освіти та забезпечення інших видів релігійної практики в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України". 
Наведена норма прямо забороняє передачу комунального майна в безоплатне користування, а єдиний виняток із цієї заборони встановлено для релігійних організацій щодо культового майна; громадські організації ветеранів до кола осіб, яким комунальне майно може передаватися безоплатно, законодавець не відніс.
Водночас для громадських організацій ветеранів законодавець передбачив спеціальний механізм доступу до комунального майна – передачу в оренду без проведення аукціону. Відповідно до частини другої статті 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" право на отримання в оренду державного та комунального майна, що не міститься в Переліку першого типу, без проведення аукціону мають, серед інших, "громадські організації ветеранів для розміщення реабілітаційних установ для ветеранів". 
Згідно з частиною восьмою цієї статті передача в оренду майна без проведення аукціону здійснюється виключно в електронній торговій системі, а частиною третьою статті 15 Закону громадським організаціям ветеранів, що отримали майно в оренду без проведення аукціону, заборонено використовувати його в комерційних цілях. 
Отже, доступ ветеранської організації до комунального майна законодавець врегулював саме через оренду в установленому порядку, а не через безоплатне користування.
Посилання позивача на статтю 20 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не спростовує наведених висновків. Відповідно до цієї норми центральні та місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування "у межах своєї компетенції надають ветеранським організаціям фінансову підтримку, кредити з коштів відповідних бюджетів, а також безплатно надають будинки, приміщення, обладнання та інше майно, необхідне для здійснення їх статутних завдань". Наведене положення реалізується органом місцевого самоврядування "у межах своєї компетенції" та в порядку, встановленому законодавством, і не скасовує заборони, передбаченої частиною другою статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". 
Закон України "Про оренду державного та комунального майна", прийнятий 03 жовтня 2019 року, є спеціальним законодавчим актом, що регулює саме відносини з передачі комунального майна в користування, та є пізнішим за часом ухвалення; у питанні способу передачі комунального майна перевагу має саме цей Закон, який урегулював доступ ветеранських організацій до такого майна через оренду. 
За таких обставин відповідь виконавчого комітету відповідача, викладена в листі від 23 грудня 2024 року № 1612, про заборону безоплатної передачі майна та про необхідність звернення через електронну торгову систему відповідає закону.
Наведені апелянтом правові позиції Верховного Суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки сформовані за інших фактичних обставин. Зокрема, предметом справи № 380/3195/22 було невключення тимчасової споруди до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, а не питання форми звернення за адміністративною послугою чи надання приміщення ветеранській організації; справи № 826/12612/17, № 509/4156/15-а, № 461/560/14-а та № 902/1331/22 стосуються оскарження наказу органу державної фіскальної служби, надання земельної ділянки, застосування законодавства про оренду в редакції, чинній до набрання чинності Законом України "Про оренду державного та комунального майна", та виплат у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття відповідно. Таким чином, ці постанови не підтверджують доводів апеляційної скарги.
Обов`язок доведення правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності у справі, в якій оскаржується бездіяльність суб`єкта владних повноважень, покладено на відповідача частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої "в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача". Відповідач цей обов`язок виконав, довівши, що заяву позивача розглянуто, відповідь по суті надано в установлений строк, а обраний спосіб задоволення заяви (безоплатне надання приміщення за рішенням сесії) не відповідає закону. Протиправної бездіяльності, тобто неприйняття рішення за результатами розгляду заяви, з боку відповідача не встановлено.
Колегія суддів також зважає, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов`язання розглянути заяву на сесії ради не відповідає ані розподілу повноважень між органами місцевого самоврядування, ані встановленому законом порядку передачі комунального майна в користування, а відтак не може привести до відновлення прав позивача у спосіб, що суперечить закону. За таких обставин навіть часткова обґрунтованість окремих доводів апеляційної скарги щодо форми звернення та його адресата не змінює правильного по суті висновку суду першої інстанції про відмову в позові.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та з додержанням норм процесуального права, підстав для його скасування чи зміни за доводами апеляційної скарги немає.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадської організації "Ветерани Лисянщини" – залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)