ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 917/1054/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А., 
за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 (головуючий суддя - Шутенко І. А., судді: Гребенюк Н. В., Слободін М. М.) і рішення Господарського суду Полтавської області від 14.05.2025 (суддя Кльопова І. Г.) у справі
за позовом керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі: (1) Полтавської обласної військової адміністрації; (2) Міністерства культури України
до: (1) Котелевської селищної ради; (2) Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області; (3) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Скіф»
за участі третьої особи: Комунальної установи «Історико-культурний заповідник «Більськ» Полтавської обласної ради
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою
(за участю представників: прокурор -Пономаренко А.Є., позивача - Тимкович І.О.) 
Історія справи
Обставини справи, встановлені судами
1. На території Полтавської області (колишні Котелевський та Зіньківський райони) розташоване найбільше укріплене поселення раннього залізного віку Європи - Більське городище.
2. Відділ історії Полтавського краєзнавчого музею 28.11.1974 виготовив паспорт пам`ятника «Більське городище» (місцезнаходження: Полтавська область, Котелевський район, с. Більськ, автотраса Полтава-Гадяч від Опішні до Більська степова дорога), згідно з яким Більське городище - це єдиний на Україні та в усій східній Європі пам`ятник, який дає нам уяву про великий економічний, політичний і культурний міжплемінний центр скіфського населення VII-III ст. до н.е., взятий під охорону постановою Ради Міністрів УРСР №711 від 21.07.1965. У 1975 році складено облікову картку на пам`ятку археології «Більське городище».
3. На підставі рішення Полтавської обласної ради від 15.02.2001 організовано зону значного зосередження пам`яток археології на території Котелевського та Зіньківського районів на площі 7521 га в охоронювану археологічну територію «Більське городище». Перелік об`єктів і карта-схема додані до вказаного рішення в додатках №1 та №2, зокрема за додатком №1 затверджено перелік об`єктів охоронюваної археологічної території «Більське городище», до яких віднесено, поміж інших, Західне укріплення Більського городища скіфського часу - 86,5 га та Східне укріплення Більського городища скіфського часу - 75,5 га.
4. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 №928 «Про занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», пам`ятка отримала статус об`єкта культурної спадщини національного значення (охоронний номер - 160018-Н).
5. У березні 2013 року провідний науковий співробітник ІКЗ «Більськ» Шрамко І.Б. та молодший науковий співробітник музею археології та етнографії Слобідської України Задніков С.А. склали облікову картку та паспорт на пам`ятку археології - Західне укріплення Більського городища, згідно з якою площа, зайнята городищем, за останніми даними становить 86,5 га.
6. У вересні 2014 року складено аналогічну облікову картку на пам`ятку археології - Східне укріплення Більського городища, згідно з якою площа, зайнята городищем, за останніми даними становить 75,5 га.
7. Земельні ділянки 5322280400:00:002:1076 площею 79,5878 га та 5322280400:00:002:1045 площею 41,1519 га (далі - земельні ділянки 79,5878 га та 41,1519 га, спірні земельні ділянки) з 2021 року перебувають в оренді Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Скіф» (далі - СТОВ «Скіф», відповідач-3) на підставі розпорядження Котелевської райдержадміністрації №125 від 20.04.2012 та договорів оренди від 20.04.2012. Відомості про право оренди СТОВ «Скіф» спірних земельних ділянок внесені до Державного реєстру речових прав 03.04.2017.
8. На підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - Держгеокадастр) від 09.12.2020 №31-ОТГ спірні земельні ділянки передані у комунальну власність Ради.
9. 04.04.2024 Рада уклала з СТОВ «Скіф» договори оренди спірних земельних ділянок на новий строк з використанням переважного права орендаря (державна реєстрація речового права відповідача-3 проведена 08.04.2024 за № 54500749 та №54500605).
10. У межах кримінального провадження №42023172020000016 за участі сертифікованого інженера-землевпорядника 10.05.2024 проведено огляд спірних земельних ділянок та встановлено, що земельні ділянки 79,5878 га та 41,1519 га входять у межі пам`ятки археології - Західне укріплення Більського городища (Західне Більське городище) та пам`ятки археології - Східне укріплення Більського городища (Східне Більське городище) відповідно. Вказані земельні ділянки оброблені та засіяні кукурудзою.
Узагальнений зміст позовних вимог та підстав позову
11. Керівник Диканської окружної прокуратури Полтавської області (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації (далі - Адміністрація) та Міністерства культури та інформаційної політики України (далі - Міністерство) до Ради, Держгеокадастру та СТОВ «Скіф», в якому просив суд усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні землями історико-культурного призначення:
- визнати незаконним та скасувати наказ Держгеокадастру від 09.12.2020 № 31-ОТГ в частині передачі у комунальну власність спірних земельних ділянок;
- визнати недійсними договори оренди спірних земельних ділянок від 20.04.2012, укладені між Котелевською райдержадміністрацією та СТОВ «Скіф»; від 04.04.2024, укладені між Радою та СТОВ «Скіф»;
- скасувати державну реєстрацію права комунальної власності за Радою на спірні земельні ділянки;
- зобов`язати Раду повернути на користь держави в особі Адміністрації спірні земельні ділянки;
- скасувати державну реєстрацію спірних земельних ділянок із припиненням речових прав щодо цих ділянок.
12. Позов мотивований тим, що на орендованих СТОВ «Скіф» спірних земельних ділянках знаходиться пам`ятка археології національного значення Східне укріплення Більського городища (Східне Більське городище) та Західне укріплення Більського городища (Західне Більське городище), у зв`язку із чим ці ділянки не можуть бути передані в комунальну чи приватну власність та підлягають поверненню власникові - державі. Оскільки земельні ділянки належать до земель історико-культурного призначення, то надання їх в користування для здійснення сільськогосподарського виробництва є порушенням вимог законодавства щодо охорони збереження об`єктів культурної спадщини.
Узагальнений зміст та обґрунтування оскаржуваних судових рішень
13. Господарський суд Полтавської області рішенням від 14.05.2025, яке залишив без змін Східний апеляційний господарський суд постановою від 28.04.2026, у позові відмовив.
14. Суди констатували відсутність відомостей про взяття на державний облік спірного об`єкта культурної спадщини. На час розгляду справи охоронні зони пам`ятки археології «Більське городище», її межі та режими використання в порядку, встановленому чинним законодавством, не визначені, до Державного земельного кадастру не внесені. 
15. Прокурор не надав доказів меж пам`ятки, які могли б свідчити про необхідність повернення усієї площі земельних ділянок та не довів факту використання спірних земельних ділянок з порушенням режиму їх використання та спричинення СТОВ «Скіф» шкоди об`єкту пам`ятки. Суди дійшли спільного висновку про те, що надані прокурором протоколи огляду земельних ділянок у кримінальному провадженні не є належними доказами, які підтверджують межі пам`ятки археології у встановленому законом порядку.
16. Позов у частині вимог про визнання незаконними та скасування наказу та розпорядження пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої, а позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору.
17. Суди також виснували, що в разі коли власник втратив як фізичне, так і юридичне (інша особа зареєструвала на своє ім`я право в державному реєстрі прав на нерухомість) володіння, для захисту права власності слід застосовувати віндикаційний позов, тому задоволення вимоги про витребування земель історико-культурного призначення, на яких розташовані пам`ятки археології, з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У даному випадку ефективним способом захисту є пред`явлення віндикаційного позову про витребування спірних земельних ділянок.
18. Оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові, в задоволенні позовних вимог про скасування в державної реєстрації права комунальної власності на спірні земельні ділянки та зобов`язання Раду повернути на користь держави спірні земельні ділянки слід відмовити, адже задоволення цього позову не дозволить державі ефективно відновити володіння спірним майном.
Касаційна скарга
19. Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, прокурор звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи касаційної скарги 
20. Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, порушили норми процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування:
- статей 16, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) щодо ефективного способу захисту земель історико - культурного призначення, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21;
- статей 17, 18, 34, 53, 54, 83, 84, Закону України «Про охорону культурної спадщини» в частині віднесення земельних ділянок до земель історико-культурного призначення, режиму їх використання та суб`єктів права власності на них, викладених у постановах Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, від 16.04.2024 у справі № 927/238/22, від 26.06.2018 у справі № 914/582/17, від 17.04.2024 у справі № 922/1412/22, від 18.01.2024 у справі № 380/8447/21, від 31.03.2026 у справі № 911/2925/23, від 26.06.2024 у справі № 922/1975/22, від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16, від 13.11.2019 у справі № 728/1905/16-ц, від 11.02.2026 у справі № 525/1380/23, від 05.10.2022 у справі № 557/303/21, від 04.04.2024 у справі № 317/372/22, від 19.03.2025 у справі № 543/245/23, від 23.09.2020 у справі № 734/535/15-ц, від 25.01.2023 у справі № 748/1536/20, від 16.09.2025 у справі № 420/8947/24, від 31.01.2023 у справі № 640/8728/21;
- статей 203, 317 ЦК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22.01.2019 у справі № 910/12224/17;
- статей 13, 73, 76, 77, 79, 86 ГПК України щодо стандартів доказування та недослідження поданих прокурором доказів, викладених у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 514/1571/14-ц, від 01.07.2025 у справі № 924/1334/23, від 04.02.2026 у справі № 346/5857/23; від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 18.01.2021 у справі № 915/646/18, від 10.06.2019 у справі № 903/581/18, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 14.12.2018 у справі № 914/809/18, від 28.01.2020 у справі № 910/6981/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
21. Так, безпідставними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що за відсутності науково-проєктної документації про визначення меж пам`ятки археології її межі є невизначеними, оскільки незатвердження науково-проектної документації із визначенням меж історичного ареалу відповідно до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» не може скасовувати закріпленого на нормативному рівні правового статусу відповідної території як об`єкта культурної спадщини. В свою чергу земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній пам`ятки, а відтак нерозроблення проєкту землеустрою земельної ділянки, на якій знаходиться пам`ятка археології, та не внесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання не свідчить про відсутність таких обмежень та можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності. Оскільки в межах спірних земельних ділянок розташована пам`ятка археології, вони не можуть перебувати в комунальній власності та використовуватися всупереч їх дійсному цільовому призначенню, а тому держава як її законний власник вправі вимагати усунути перешкоди у здійсненні свого права користування і розпорядження та вимагати повернення спірних ділянок в порядку статті 391 ЦК України, статті 152 ЗК України.
Суди необґрунтовано зауважили, що складені у межах кримінального провадження протоколи огляду від 10.05.2024 не підтверджують обставину накладення спірних земельних ділянок на територію пам`ятки археології Західного та Східного укріплень Більського городища та не навели мотивованих аргументів про недопустимість такого письмового доказу.
Позиція інших учасників справи у відзивах на касаційну скаргу
22. СТОВ «Скіф» доводить безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів по суті спору, просить Суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
23. Рада заперечує проти доводів касаційної скарги вважає їх такими, що зводяться до вимог про переоцінку доказів, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
24. Держгеокадастр також заперечує проти доводів касаційної скарги, просить залишити рішення судів попередніх інстанцій без змін.
25. Ухвалою від 15.06.2026 Верховний Суд установив строк для подання відзивів на касаційну скаргу до 01.07.2026. У зв`язку з чим поданий Міністерством 02.07.2026 відзив на касаційну скаргу слід залишити без розгляду на підставі частини 2 статті 118 ГПК України з огляду на пропуск заявником встановленого Судом процесуального строку.
Позиція Верховного Суду
26. Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
27. У цій справі одним зі спірних питань є визначення ефективного способу захисту права на земельну ділянку, на якій розташована пам`ятка археології. У цьому контексті колегія суддів враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/264/24, та звертає увагу, що нерухомі об`єкти культурної спадщини, на відміну від іншого нерухомого майна, мають особливу правову природу. Такі об`єкти мають певні характерні властивості, з огляду на які вони мають цінність не тільки як нерухоме майно ("матеріальну" цінність), а набувають історико-культурну цінність ("нематеріальну", ідеологічну цінність).
28. Така "нематеріальна" цінність культурної спадщини не з`являється одразу після побудови нерухомого майна. Вона формується десятиліттями та століттями, оскільки суспільство може лише успадкувати її від попередніх поколінь.
29. Руйнування нерухомого об`єкта культурної спадщини завдасть шкоди не лише його власнику або володільцю (які втратять внаслідок цього нерухоме майно), а і суспільству в цілому, оскільки разом із нерухомим майном буде безповоротно втрачено його "нематеріальну" історико-культурну цінність, що формувалась протягом поколінь.
30. З огляду на це нерухомі об`єкти культурної спадщини потребують особливої охорони, у тому числі з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, для яких така охорона є одним із пріоритетних напрямків діяльності.
31. Статтею 53 ЗК України передбачено, що до земель історико-культурного призначення належать земельні ділянки, призначені для збереження та обслуговування пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, охоронюваних археологічних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб.
32. За змістом статті 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
33. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, об`єктів культурної всесвітньої спадщини, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, які надані та використовуються для потреб охорони культурної спадщини, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.
34. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.
35. У квітні 2021 року ЗК України доповнено статтею 54-1, яка передбачає, що з метою охорони культурної спадщини на використання земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, буферної зони, історичного ареалу населеного місця, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини встановлюються обмеження відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини".
36. Обмеження у використанні земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, історичного ареалу населеного місця, буферної зони, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини поширюються на усі розташовані в межах цих територій та об`єктів землі незалежно від їх цільового призначення.
37. Межі території, на яку поширюються такі обмеження, визначаються відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини" і зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації, науково-проектній документації у сфері охорони культурної спадщини. Відомості про зазначені обмеження у використанні земель вносяться до Державного земельного кадастру.
38. Режим використання земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, історичного ареалу населеного місця, буферної зони, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини визначається науково-проектною документацією у сфері охорони культурної спадщини, а до затвердження такої документації - Законом України "Про охорону культурної спадщини".
39. Відповідно до пункту "г" частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
40. Тобто заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Відтак зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. 
41. Згідно з частинами першою та шостою статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.
42. Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології як нерухомі об`єкти культурної спадщини не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності. Пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, у зв`язку з чим нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно із Законом України "Про охорону культурної спадщини" не може перебувати у приватній чи комунальній власності.
43. Статтею 17 згаданого Закону гарантовано право державної власності на пам`ятки археології. Відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована.
44. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 наголосила, що частина шоста статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" стосується земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, натомість частина перша статті 54 ЗК України - земель історико-культурного призначення.
45. Згідно з частиною першою статті 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.
46. Тож категорія земель історико-культурного призначення включає в себе як землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини (в тому числі і пам`ятки археології), так і охоронювані археологічні території.
47. Відповідно до частини першої статті 31 Закону України "Про охорону культурної спадщини" топографічно визначені території чи водні об`єкти, в яких містяться об`єкти культурної спадщини або можлива їх наявність, за поданням відповідного органу охорони культурної спадщини можуть оголошуватися рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини охоронюваними археологічними територіями на обмежений або необмежений строк у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
48. Отже, землями історико-культурного призначення можуть бути визнані, зокрема, території, на яких розташовані об`єкти культурної спадщини або на яких можлива їх наявність.
49. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 звернула увагу на відмінності категорій "об`єкт культурної спадщини" та "пам`ятка культурної спадщини".
50. Частина перша статті 54 ЗК України, як і частина шоста статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини", визначає правовий режим земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології. Проте, на відміну від частини шостої статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини", стаття 54 ЗК України стосується земельних ділянок, на яких розташовані або можуть бути розташовані об`єкти культурної спадщини, в тому числі і об`єкти археологічної спадщини.
51. Тож стаття 54 ЗК України врегульовує правовий режим усіх ділянок такої категорії земель, як землі історико-культурного призначення, незалежно від виду пам`яток, які на них розташовані (пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби). Натомість приписи частини шостої статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" стосуються окремої підкатегорії з категорії земель історико-культурного призначення, а саме земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, та запроваджують особливий правовий режим такої підкатегорії земель історико-культурного призначення, а також передбачають щодо них особливу охорону з боку держави.
52. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 констатувала, що не існує колізії між приписами частини шостої статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" та частини першої статті 54 ЗК України.
53. Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.
54. Як слідує з визначення поняття "об`єкт культурної спадщини", для таких об`єктів характерними ознаками є цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і збереження своєї автентичності. Зазначене вирізняє, зокрема, нерухомі об`єкти культурної спадщини з-поміж іншого нерухомого майна. Такі об`єкти потребують особливої правової охорони.
55. Отже, як у разі включення певного об`єкта до переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, так і у випадку його включення до переліку пам`яток місцевого, загальнодержавного значення тощо особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що нерухоме майно, яке вона має намір набути у приватну власність, є нерухомим об`єктом культурної спадщини.
56. Відповідно до частин першої та другої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
57. Ефективним способом захисту прав держави на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології, є негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.
58. Таким чином у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від раніше викладених висновків Верховного Суду щодо визначення негаторного позову як ефективного способу захисту прав на земельну ділянку історико-культурного призначення.
59. Водночас суди попередніх інстанцій у справі, яка переглядається, дійшли висновку про те, що прокурор мав звернутися за захистом інтересів держави з віндикаційним позовом. З урахуванням вищевикладених мотивів Великої Палати Верховного Суду колегія суддів зазначає, що зазначені висновки судів не враховують змісту позовних вимог, оскільки у позові вказано про приналежність спірних земельних ділянок до земель історико-культурного призначення за фактом наявності на їх території пам`ятки археології. 
60. У такий спосіб господарські суди попередніх інстанцій не звернули увагу на комплексний характер позовних вимог і на всі складові доводів прокурора щодо захисту прав держави на спірні земельні ділянки. Це, у свою чергу, призвело до передчасних висновків про відмову у задоволенні позову.
61. При цьому згідно усталеної практики Верховного Суду не допускається поєднання в одному позові двох різних за змістом способів захисту (віндикаційного та негаторного позовів). Так у випадку такого поєднання суд має визначити, яку мету переслідує позивач, і застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов частково. Зазначений підхід узгоджується з принципом jura novit curia ("суд знає закони"), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанови Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16, від 08.06.2021 у справі № 662/397/15, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 15.11.2023 у справі № 918/119/21, від 07.08.2024 у справі № 914/1905/23, від 23.06.2026 у справі № 910/2919/25, від 30.06.2026 у справі № 910/10833/25 та інші).
62. Крім того колегія суддів звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у зазначеній постанові від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 щодо визначення меж пам`ятки археології, зокрема відповідно до пункту 4 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України від 16.12.2004 № 2245-IV "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", до вирішення питання про їх включення (невключення) до Державного реєстру нерухомих пам`яток України вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.
63. За змістом частини другої статті 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини" порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.
64. Єдину систему обліку об`єктів культурної спадщини незалежно від їх видів та типів, а також порядок переміщення (перенесення) пам`ятки з березня 2013 року визначає Порядок обліку об`єктів культурної спадщини, затверджений наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158 (далі - Порядок № 158).
65. Згідно з пунктом 3.1 Порядку № 158 облікова картка об`єкта культурної спадщини, коротка історична довідка, акт технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини подаються за місцезнаходженням таких об`єктів на розгляд науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, консультативних рад органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та наукової (вченої) ради установи, організації, діяльність якої пов`язана з охороною культурної спадщини, які оцінюють відповідність кожного об`єкта критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 Порядку № 158 визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1760.
66. Для вирішення питання про занесення (незанесення) до Державного реєстру нерухомих пам`яток України об`єктів культурної спадщини, включених до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення, зазначених у пункті 5.1 цього розділу, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчий орган сільської, селищної, міської ради забезпечують проведення перегляду цих списків (переліків) (далі - перегляд).
67. Із цією метою орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад можуть створювати комісію з перегляду списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення, зазначених у пункті 5.1 цього розділу, до складу якої входять представники відповідного органу охорони культурної спадщини та кваліфіковані фахівці-практики відповідної спеціалізації (археологи, архітектори, історики, мистецтвознавці тощо), або укладати контракти на проведення перегляду з науково-дослідними та науково-проектними установами, діяльність яких пов`язана з охороною культурної спадщини (пункт 5.2 Порядку № 158).
68. У пункті 6.2 Порядку № 158 визначено, що рішення про занесення (незанесення) щойно виявлених об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а також об`єктів культурної спадщини, зазначених у пункті 5.1 розділу V цього Порядку, приймається відповідно до категорії пам`ятки, зокрема, щодо пам`яток національного значення - Кабінетом Міністрів України за поданням Мінкультури України протягом одного року з дня одержання подання
69. Так, відповідно до частини першої статті 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини" занесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесення змін до нього (вилучення з реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання (пункт "б").
70. Статтею 16 Закону України "Про охорону культурної спадщини" визначено, що інформування про об`єкти культурної спадщини, занесені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, провадиться шляхом: публікації Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесених до нього змін; надання інформації, що міститься в Державному реєстрі нерухомих пам`яток України, у відповідь на запит на інформацію; встановлення охоронних дошок, охоронних знаків, інших інформаційних написів, позначок на пам`ятках або в межах їхніх територій незалежно від форм власності.
71. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини забезпечує публікацію Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесених до нього змін у спеціалізованому періодичному виданні та на своєму офіційному вебсайті.
72. Відповідно до частини першої статті 32 згаданого вище Закону з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.
73. Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.
74. Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.
75. За змістом пункту 3 наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 03.09.2020 № 2088 до прийняття в установленому порядку рішення про визначення меж території і режимів використання пам`яток культурної спадщини згідно з переліком, що додається до цього наказу, межі території визначити відповідно до абзацу 2 пункту 12 розділу IV Порядку № 158 (у редакції, чинній на час прийняття наказу).
76. З огляду на пункт 12 розділу IV Порядку № 158 до прийняття рішення про визначення меж території пам`ятки її межі визначаються відповідно до рекомендованих в обліковій документації описів меж або, у разі їх відсутності для городищ, - 500 метрів навколо залишків оборонних споруд (валів, ровів) за умови їх фіксації на місцевості.
77. Умовою належності земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення є розташування на ній об`єктів, визначених статями 53, 54 ЗК України, статтею 34 України "Про охорону культурної спадщини", з огляду на імперативність якої земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури.
78. Отже, не встановлення межі історико-культурного зонування пам`ятки не дає підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка не належить до земель історико-культурного значення.
79. Верховний Суд вже зазначав, що виходячи з принципу використання земельних ділянок за цільовим призначенням (стаття 96 ЗК України), на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню. При цьому не розроблення уповноваженим органом проекту землеустрою земельної ділянки, на якій знаходиться пам`ятка археології, та не внесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання не свідчить про відсутність таких обмежень та можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 728/1905/16, від 11.02.2026 у справі № 525/1380/23, від 31.03.2026 у справі № 911/2925/23.
80. Прокурор у заявленому в цій справі позові посилався на те, що у межах спірних земельних ділянок знаходиться пам`ятка археології національного значення Східне та Західне Більське городище. Такі посилання обґрунтовані, серед іншого, посиланнями на постанову Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 №928, якою пам`ятку занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, облікові картки та паспорти на пам`ятку археології.
81. Проте наведені докази суди не дослідили належним чином, обмежившись твердженням про те, що прокурор не надав належних та допустимих доказів визначення меж пам`ятки археології «Більське городище». Суди також не врахували наведені вище висновки Верховного Суду та особливості законодавства у спірних правовідносинах. Зокрема, у цьому взаємозв`язку суди не надавали оцінку вищенаведеним доказам та твердженням щодо наявності на земельних ділянках пам`ятки археології, як і внесення її до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
82. Натомість суди послалися на наявний у матеріалах справи висновок експерта, який міститься у відповідних актах огляду земельних ділянок (згідно якого встановити, чи накладаються повністю або частково (та якщо частково - то в якій частині) спірні земельні ділянки та земельні ділянки (ділянка), на яких знаходиться пам`ятка археології, і яка площа такого накладення, з наданих на дослідження документів та матеріалів не уявляється можливим) та виснували про недоведеність прокурором порушення інтересів держави.
83. У той же час, з огляду на звернення прокурора з позовом у цій справі щодо двох земельних ділянок, при дослідженні доказів та визначенні можливого фактичного накладення пам`ятки археології на такі ділянки варто враховувати вірогідність/можливість лише часткового перетину таких об`єктів. 
84. У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 вказала на те, що за наявності підстав для витребування земельної ділянки, яка накладається на пам`ятку археології, така земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр").
85. Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 98-107 ГПК України). Для цієї мети може бути призначена земельно-технічна експертиза.
86. Не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, зобов`язання повернути не тільки ту частину земельної ділянки, яка накладається на пам`ятку археології, а й ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання якої не ставиться під сумнів, є втручанням, яке не може визнаватися законним.
87. Таким чином поза увагою судів залишилися висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, а також дослідження у цьому взаємозв`язку доказів, які є ключовими для повного і всебічного з`ясування обставин справи. 
88. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236- 238, 282 ГПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Для повного і всебічного розгляду справи важливим є встановлення та аналіз сукупного зв`язку зазначених вище обставин, а їх відсутність не дає змогу розглянути спір у відповідності до вимог законодавства та встановити наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
89. У зв`язку із викладеним доводи касаційної скарги прокурора знайшли своє часткове підтвердження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
90. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
91. Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 236, 238, 282 ГПК України не надали належної оцінки доводам прокурора; на підставі наданих доказів не встановили обставини дотримання сторонами справи принципів справедливості, добросовісності та належного урядування, не здійснили вірну правову кваліфікацію спірних правовідносин.
92. У такий спосіб за результатом касаційного перегляду Верховний Суд погоджується з доводами прокурора. З огляду на викладене касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.
93. Згідно з частинами першою, другою статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
94. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
95. Ураховуючи обмеження, визначені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути допущені судами попередніх інстанцій процесуальні порушення, оскільки оцінка доказів та достовірне з`ясування усіх фактичних обставин виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, передбачених вказаною статтею процесуального закону.
96. Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги наведене в цій постанові, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо дослідити наявні у справі докази, встановити усі обставини, що входять до предмета доказування такого позову і, в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством, прийняти відповідне рішення.
Щодо судових витрат
97. Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.04.2026 і рішення Господарського суду Полтавської області від 14.05.2025 у справі № 917/1054/24 скасувати.
3. Справу № 917/1054/24 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.