Справа № 473/547/26

РІШЕННЯ
іменем України

"07" вересня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретарів судового засідання Манучарян А.С., Ракуленко Є.Ф., розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ
у лютому 2026 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що з 19 березня 2003 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 серпня 2020 року розірвано. В період шлюбу подружжя спільними зусиллями та за спільні кошти завершили будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 . Водночас право власності на новостворене нерухоме майно було зареєстроване за відповідачем, як особи, яка успадкувала відповідні права та обов`язки забудовника обумовленого житлового будинку після смерті своїх батьків.
Посилаючись на вказані обставини, позивачка ОСОБА_1 просила визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на його частку. 
В судове засідання представник позивачки адвокат Лукіянчин І.П. не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі.
Представниця відповідача адвокат Борисенко О.В. у судове засідання не з`явилася, судом належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. Разом із тим у відзиві на позов представниця відповідача у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просила відмовити, оскільки спірний житловий будинок був побудований ОСОБА_3 (матір`ю відповідача), яка за життя не встигла оформити право власності на новостворене нерухоме майно, у зв`язку з чим права та обов`язки забудовника успадкував відповідач. Отже на спірний житловий будинок не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. 
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного.
Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст. 68 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України). 
Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п.п. 23, 24 зазначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК,ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
У постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, вказано, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
У постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, зазначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 19 березня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 серпня 2020 року розірвано.
Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 серпня 2016 року, 17 березня 2025 року вбачається, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 . Підставою для здійснення державної реєстрації права власності стало рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 червня 2016 року (справа № 473/1740/16-ц).
Відповідно до вказаного рішення суду за відповідачем ОСОБА_2 було визнано права та обов`язки забудовника житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті батьків: ОСОБА_3 (1/2 частка), ОСОБА_2 (1/2 частка).
Згідно з ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Між тим, позивачкою не надано жодних доказів щодо використання спільних сумісних коштів або спільної праці подружжя на будівництво спірного житлового будинку (побудованого за життя замовником будівництва ОСОБА_3 , права та обов`язки якої як забудовника ввійшли до складу спадщини, що було успадковане відповідачем після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , проте за життя не оформив)). 
Водночас, факт реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно за відповідачем у період шлюбу не змінює природу джерела набуття. 
Таким чином, з огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. 
Керуючись ст.ст.12,13,76-83, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про поділ майна – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя Л.В. Лузан