ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року
м. Київ
справа № 944/5639/20
провадження № 51-4874км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника	 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), 	
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1,
на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 26 травня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 липня 2024 року.
Обставини справи
1. Оскарженим вироком ОСОБА_7 засуджено за частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України (КК) до позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців.
2. Суд визнав доведеним, що 24 червня 2020 року він у стані алкогольного сп`яніння на узбіччі вул. Зелений Гай неподалік будинку № 2 у смт Івано-Франкове Яворівського р-ну Львівської області під час конфлікту наніс ОСОБА_8 кілька ударів тупими твердими предметами в голову та інші частини тіла і потім задушив. 
3. Апеляційний суд оскарженою ухвалою залишив вирок без змін.
Вимоги і доводи касаційної скарги 
4. Захисник, посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (КПК), просить скасувати оскаржувані рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
5. Він стверджує, що:
суд першої інстанції постановив вирок незаконним складом суду, оскільки головуючий суддя ОСОБА_9 не був безстороннім, тому що:
мотивував вирок недостовірними та недопустимими доказами;
не досліджував об`єктивно докази і не встановлював фактичні обставини; 
у позапроцесуальний спосіб дослідив диск, наданий слідчою під час її допиту;
не вирішив клопотання про недостовірність доказів і не дав оцінки доказам сторони захисту;
ряд доказів отримані неуповноваженими слідчими, а постанова про створення групи слідчих підроблена;
під час затримання та обшуку засудженого було порушено його право на захист;
докази, вилучені 24 червня 2020 року в ході обшуку автомобіля, гаража та особистого обшуку засудженого, є недопустимими та недостовірними доказами, оскільки вилучені з порушеннями КПК і сфальсифіковані;
усі перелічені у вироку висновки експертиз ґрунтуються на сфальсифікованих доказах;
зразки крові потерпілої є недопустимими, як і висновки молекулярно-генетичних експертиз, які на них ґрунтуються;
суди не надали оцінки ряду доказів, які були досліджені під час судового розгляду.
6. Крім цього, захист зазначає, що суд апеляційної інстанції:
залишив без уваги підстави для скасування вироку і не зазначив їх у своєму рішенні, а також не взяв до уваги доводи сторони захисту про недопустимість і фальсифікацію доказів;
неправомірно відмовив у повторному дослідженні доказів;
не надав оцінку обґрунтованості відмови першої інстанції відвести суддю ОСОБА_9 . 
Позиції учасників касаційного розгляду

7. Захисник підтримав касаційну скаргу, а прокурор заперечила проти її задоволення і просила залишити оскаржені рішення без зміни.
8. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
Оцінка Суду
9. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені доводи, Суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.
10. Відповідно до статті 433 КПК касаційна інстанція перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин, але не вправі досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
11. Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Щодо безсторонності суду
12. Сторона захисту, посилаючись на ряд обставин (див. пункт 5 вище), стверджує, що головуючий суддя в першій інстанції не був безстороннім.
13. Суд зазначає, що, коли сторона заявляє про сумнів у безсторонності суду або судді, вона має надати відповідне обґрунтування. Сама по собі незгода сторони з оцінкою, яку суд надав доказам і іншим аспектам справи, і навіть процесуальні порушення, допущені судом під час розгляду справи, не свідчать самі по собі про його небезсторонність, як і той факт, що суддя ухвалював несприятливі для сторони процесуальні рішення.[1]
14. Сторона захисту, стверджуючи у скарзі, що суд сприяв стороні обвинувачення під час розгляду справи, не вказує на будь-які обставини судового розгляду, з яких можна було б зробити такий висновок. Посилання сторони захисту на те, що суд не вирішив клопотання про недостовірність доказів, не може бути взято до уваги, оскільки це питання вирішується судом під час ухвалення вироку, після дослідження всієї сукупності доказів і доводів сторін, і правила судового розгляду не передбачають ухвалення окремого рішення щодо достовірності або недостовірності доказу.
15. Сторона захисту також посилається як підставу для сумніву у безсторонності судді на намір головуючого подивитися відеозапис спілкування слідчої із засудженим, який вона зробила своїм телефоном. Сторона захисту вважає, що тим самим суддя проявив свою зацікавленість у результаті справи. 
17. Суд визнає, що з погляду процесуального порядку розгляду справи такі дії судді були хибними, однак самі по собі не свідчать про упередженість судді. Суд зазначає, що цей відеозапис не був долучений до справи і суд не спирався на нього у своїх висновках. Суд не вступив у приховану комунікацію зі свідком, тому сторона захисту знала про існування цього запису і навіть отримала можливість зробити його копію і використовувати його для обґрунтування своєї позиції, якщо вважала за потрібне.
18. Таким чином, Суд не вбачає в доводах касаційної скарги достатніх підстав ставити під сумнів безсторонність суду першої інстанції, а тому відхиляє цей довід захисту.
Щодо повноважень слідчих проводити розслідування

19. Сторона захисту заявляє про недопустимість доказів, зібраних слідчими, оскільки вони не були включені до групи слідчих та/або проводили слідчі дії до винесення постанови про створення групи слідчих, і у зв`язку з цим наполягає на тому, що відповідна постанова від 24 червня 2020 року була підроблена.
20. Доводи захисту щодо підроблення постанови були предметом розгляду в судах попередніх інстанцій, і у Суду немає підстав ставити під сумнів їх висновки щодо справжності спірної постанови.
21. Суд зазначає, що для з`ясування законності слідчих дій і допустимості отриманих завдяки ним доказів важливим є наявність у відповідної службової особи процесуальних повноважень.
22. Подібно до того, як факт і обставини затримання особи можуть встановлюватися судами на підставі усієї сукупності доказів, наданих сторонами, включаючи, але не обмежуючись відповідним протоколом[2], так і наявність або відсутність у слідчого повноважень на вчинення невідкладних дій у конкретній ситуації має оцінюватися виходячи з дійсних обставин справи, встановлених на підставі сукупності відомостей.
23. Коли поліція отримала відомості про вбивство, і КПК, і міжнародні зобов`язання країни (наприклад, статті 2 та 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вимагають забезпечити проведення швидкого та ефективного розслідування. Внесення інформації про виявлений злочин до ЄРДР не зобов`язує слідчого, який уже прибув на місце події у складі чергової слідчо-оперативної групи, негайно припинити фіксацію слідів злочину чи відпустити підозрювану особу лише через те, що керівник органу розслідування ще не встиг підписати письмову постанову про визначення складу групи.
24. Крім того, у цій справі суди попередніх інстанцій дослідили сукупність відомостей і встановили, що слідчий ОСОБА_10 та слідча ОСОБА_11 діяли на виконання своїх законних службових обов`язків з відома та за дорученням керівництва, що згодом було закріплено у відповідній постанові про визначення групи слідчих від 24 червня 2020 року. Факт того, що письмовий документ був оформлений керівником у межах тієї ж доби, коли розгорталися невідкладні дії, підтверджує, що слідчі не діяли свавільно.
25. За таких обставин питання про те, чи були слідчі, повноваження яких сторона захисту ставить під сумнів, включені до слідчої групи під час проведення невідкладних дій, саме по собі не має вирішального значення для висновку щодо допустимості отриманих ними доказів.
26. Тому Суд відхиляє доводи сторони захисту про недопустимість доказів, що ґрунтуються на відсутності повноважень слідчих.
Щодо порушення права на захист під час затримання та обшуку

27. Суд вже зазначав, що затримання в порядку статей 207 або 208 КПК за визначенням є несподіваною для його учасників подією, тому відсутність захисника під час цієї події не може вважатися порушенням права на правову допомогу.[3] 
28. Суд звертає увагу на те, що на обґрунтування винуватості засудженого не були використані будь-які показання, отримані від нього під час його затримання, тому його право зберігати мовчання і не свідчити проти себе не було порушено.
29. Що стосується інших доказів, отриманих під час затримання, то Суд неодноразово зазначав[4], що підходи до оцінки допустимості доказів, які хоча й отримані примусово, але існують незалежно від волі особи, як, наприклад, документи, зразки дихання, крові, сечі або тканин тіла для проведення експертизи, суттєво відрізняються від підходів в оцінці показань особи[5]. 
30. Хоча Суд послідовно визнає недопустимими показання, отримані від підозрюваної особи у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе, або права бути представленим захисником[6], ці фактори можуть не мати впливу на допустимість доказів, які мають зовсім іншу природу. 
31. Тому Суд вважає, що хоча при затриманні і особистому обшуку не було захисника, немає підстав вважати, що за обставин цієї справи це позначилося на властивостях отриманих речових доказів, і, відповідно, що вони недопустимі, оскільки були отримані внаслідок відсутності адвоката у значенні частини 1 статті 87 КПК.
32. Суд відзначає, що хоча особистий обшук засудженого було проведено за присутності деяких осіб протилежної статі, він не супроводжувався діями, які принижували гідність засудженого. У будь-якому разі це порушення порядку проведення обшуку не було настільки істотним, щоб дати підстави для визнання отриманих доказів недопустимими.
33. Враховуючи викладене, Суд відхиляє доводи захисту про порушення прав засудженого під час проведення обшуку при затриманні.
34. Також Суд вважає необґрунтованими і доводи захисту про те, що засудженому не було роз`яснено право на захист під час затримання та обшуку. Відповідно до протоколу затримання від 24 червня 2020 року, засудженому було оголошено підстави затримання, його права та обов`язки, що він підтвердив своїм підписом.
Щодо результатів обшуків
35. Суд вважає необґрунтованими і доводи сторони захисту щодо недопустимості результатів обшуку автомобіля та гаража 24 червня 2020 року, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, вказані обшуки проведені як невідкладні в значенні частини 3 статті 233 КПК. 25 червня 2020 року слідча суддя надала  post factum дозвіл на проведення цих обшуків.
36. Суд уже зазначав, що слідчий має право до постановлення ухвали слідчого судді проникнути до житла чи іншого володіння особи в невідкладних випадках, зокрема з метою запобігти знищенню або втраті об`єктів, які можуть бути речовими доказами у справі[7]. Слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про дозвіл на обшук, прийняв до уваги, що за обставин цієї справи існувала вірогідність втрати речових доказів або зміна їх властивостей з плином часу, тому дав відповідний дозвіл post factum.
37. Крім того, обшук в гаражі було проведено в присутності дружини засудженого, яка сама відчинила приміщення гаражу і не висловлювала заперечень проти проведення цієї слідчої дії. Її поведінка давали слідчим підстави вважати, що обшук проводиться з її добровільної згоди.
38. Враховуючи викладене, Суд вважає, що проведення невідкладних обшуків 24 червня 2020 року не дає підстав для визнання отриманих в їх ході доказів недопустимими.
Щодо недопустимості протоколу відібрання зразків крові ОСОБА_8 .
39. Сторона захисту стверджує про недопустимість зразків крові трупа потерпілої, оскільки у протоколі про їх відібрання не зазначено, який об`єм крові відібрано, яким чином забезпечено схоронність зразків, чи опечатано конверти тощо. Вона також звертає увагу, що зразки крові було направлено експерту за підписом слідчої ОСОБА_11 , яка не була учасником цієї слідчої дії. На цій підставі вони стверджують й про недопустимість похідних висновків експертів від 06 липня 2020 року та 28 вересня 2020 року.
40. Суд першої інстанції не знайшов підстав вважати, що вказані стороною захисту обставини дають підстави для висновку, що ці докази були отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод засудженого і свідчать про недостовірність наданих на експертизу зразків.
41. Суд не має підстав ставити під сумнів цей висновок, що ґрунтується на сукупності досліджених доказів, тому відхиляє цей довід сторони захисту.
Щодо фальсифікації доказів
42. Сторона захисту вважає, що ряд доказів, наданих обвинуваченням, сфальсифіковані, оскільки працівники поліції мали доступ до вилучених речей у зв`язку з їх неналежним пакуванням під час вилучення, а деякі докази, зокрема волосся та бейсболка потерпілої, були підкинуті працівниками поліції в автомобіль та гаражне приміщення.
43. Суд зазначає, що ці доводи захисту стосуються оцінки достовірності доказів, що вимагає їх дослідження у сукупності і зв`язку з іншими доказами. Суд зазначає, що ці доводи були предметом розгляду в судах попередніх інстанцій, які знаходилися в кращому становищі, ніж касаційний суд, для оцінки достовірності доказів і їх значення для вирішення справи.
44. Суди навели мотиви, з яких вони визнали оспорювані захистом докази достовірними. Доводи касаційної скарги не дають Суду підстав ставити під сумнів їх висновки щодо цього питання. 
Щодо доведеності винуватості 
45. Суд уже зазначав, що доведеність тих чи інших обставин злочину не завжди ґрунтується на прямих доказах і висновок щодо обставин справи може випливати з аналізу сукупності непрямих доказів[8]. Тому Суд погоджується із висновком судів про те, що встановлення тих чи інших обставин справи може відбуватися на підставі сукупності непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на ту чи іншу обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
46. Суд першої інстанції, оцінивши досліджені під час судового розгляду докази, надані сторонами, повно та всебічно встановив обставини вчинення кримінального правопорушення та дійшов висновку, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про те, що вина засудженого доведена поза розумним сумнівом. 
47. Суд не вбачає підстав ставити під сумнів ці висновки судів попередніх інстанцій. 
Щодо порушень з боку апеляційного суду

48. Сторона захисту не пояснює, які саме істотні підстави для скасування вироку апеляційний суд залишив поза увагою, тому Суд позбавлений можливості оцінити обґрунтованість цієї заяви сторони захисту.
49. Також сторона захисту не наводить обґрунтування, чому апеляційний суд мав повторно дослідити докази. Посилаючись на те, що судом першої інстанції докази досліджені неповно, сторона захисту не пояснює, які рішення або дії суду завадили їй дослідити ці докази в потрібному обсязі[9]. 
50. Незгода сторони з оцінкою доказів судом першої інстанції, на що посилається захист, не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом відповідно до статті 404 КПК.
51. Решта доводів сторони захисту зводяться до незгоди з оцінкою апеляційним судом висновків суду першої інстанції, що саме по собі не може свідчити про процесуальне порушення.
Підсумок
52. Таким чином, у ході розгляду кримінального провадження Судом не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які дають підстави для скасування або зміни оскаржених судових рішень, а тому Суд вважає, що касаційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Яворівського районного суду Львівської області від 26 травня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3 

[1] Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia (no. 2), nos. 51111/07 and 42757/07, § 430, 14 January 2020; Pastors v. Germany, no. 55225/14, §§ 57, 62-63, 3 October 2019; Mikhail Mironov v. Russia, no. 58138/09, § 36, 6 October 2020

[2] 15 червня 2021 року, № 204/6541/16-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/97736430; 12 лютого 2020 року, № 489/6249/17, http://reyestr.court.gov.ua/Review/87640542; 02 березня 2021 року, № 737/641/17, http://reyestr.court.gov.ua/Review/96179731; 18 травня 2021 року, № 601/200/18, http://reyestr.court.gov.ua/Review/97077704

[3] 30 травня 2023 року, № 272/229/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/111431147; 15 червня 2021 року, № 204/6541/16-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/97736430; 

[4] 18 лютого 2021 року, № 193/375/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/95111164; 25 червня 2019 року, № 423/1766/16, https://reyestr.court.gov.ua/Review/82769623; 8 грудня 2020 року, № 686/19218/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/93505741; 29 жовтня 2019 року, № 464/7974/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/85443539

[5] Saunders v. the United Kingdom [GC], 17 December 1996, § 69, Reports of Judgments and Decisions 1996-VI; O'Halloran and Francis v. the United Kingdom [GC], nos. 15809/02 and 25624/02, § 47, ECHR 2007-III.

[6] 18 грудня 2019 року, № 265/4872/16-к, http://reyestr.court.gov.ua/Review/86566204; 26 лютого 2019 року, № 206/6798/16-к, http://reyestr.court.gov.ua/Review/80224163; 10 вересня 2019 року, № 295/13008/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/84481760; 09 грудня 2020 року, № 756/12749/18, http://reyestr.court.gov.ua/Review/93505778; 02 березня 2021 року, № 737/641/17, http://reyestr.court.gov.ua/Review/96179731; 03 червня 2021 року, №522/18414/19, http://reyestr.court.gov.ua/Review/97517617

[7] Постанова від 07 жовтня 2024 року у справі № 466/525/22, https://reyestr.court.gov.ua/Review/122272945; 

[8] Постанова від 30 травня 2023 року у справі № 272/229/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/111431147; 

[9] 16 квітня 2024 року, № 404/6810/20, https://reyestr.court.gov.ua/Review/118558646; 15 квітня 2024 року, № 335/2582/22, https://reyestr.court.gov.ua/Review/118520020; 01 листопада 2022 року, № 697/1283/16-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/107533545; 06 травня 2025 року, № 991/1324/20, https://reyestr.court.gov.ua/Review/127358217;